Минчо Кънчев
Видрица
Спомени, записки, кореспонденция

chitanka.info

Дял първи

От прародителите и техните хайдушки подвизи до освобождението на България от османско иго и завръщането на поп Минчо от Диарбекир в родното му село Арабаджиево

(от началото на XVIII в. до 19 май 1878 г.)

Видрица[1]

1700 г. Списъци, писма, турски варварщини, български опачини. Диарбекирските тъмници.

Заточените българи. Капъджибашистките бабаити: Гяур Алия, Имуртазата, с турска кръв Слав кея и Арап Мерджан. Трите моми.

Част от стари войводи. Предаванието и обесюванието на В. Левски. Хасковското приключение и част от биографията ми, описал и преписал свещеник Минчо Войвода в Диарбекирските зандани през 1873, 74, 75, 76, 77 и част от 1878 г., кога бил на вечно заточение. После в с. Арабаджиево, Старозагорска околия, до 1901, 902, 903, I-й

Същий

[1] Оттук започва оригиналният текст. Пропуснато е съдържанието — 34 страници — и следващите го народни песни. ↑

Част първа

1 Какво хубаво грее слънцето, какво е приятно и весело времето, сякаш че самата природа е надарила това място. Гъсти гори, лешнаци, диви лози, къпини, в които ходят и се разполагат диви зверове: вълци, пликове, свини, сърни. В това място между тези гори се лъщеят шест бели кули, оградени с големи чифликя: 1. Кул кея[1], 2. Дуракаа, 3. Келеш Байрактар, 4. Мехмед бей, 5. Таир бей, 6. Бабека. Между всички най-силен бил Кул кея, който придошел от Цариград и се заселил в това място, направил голям чифлик, насадил едно пространство бахча (градина) със сливи и друга с черници. А Бабека бил татарин. Тука, между тези чифлици, имало и шест къщи, заселени с българи, и то какви къщи — колиби. Тези чифлици и колиби са в село Арабаджиево. От тези къщици в една живял и Колю Нейков[2], който се е прехранювал с овчарство. Това е било в XVII[3] век, около 1688 година.

Приказува ми дядо Герган, който беше около 110 години възраст в 1857 г., което бил изслушал по предание от по-стари хора за това село Арабаджиево. От село Арабаджиево право на изток, при Къръмската воденица, местността се назовава Селище[4], там е било селото в българско царство и се назовавало Попово село. 2Селото Попово като се разсипало в преминалите преврати, българите, които останали живи, избягали кой накъдето можал. А тука, в честата гора, се изкрили и засекли няколко души българи и живеели без къщи. Само с коля, с мотики разкопавали земята и си посявали за прехрана жито и просо. Тези клети българи и тук не можле да се укрият от турците. Тези проклети зверове, като ги подушили, нападнали ги с една малка битка и ги изловили всички и изклали и нарекли същото място Арабаджиларкюю. Станало Попово село Арабаджиево. Нарекли го турците Арабаджиюою, което и досега се дума. Това ми приказува дядо Герган, който слушал и забележил по предание от по-стари хора — баща си и дяда си.

Колю Нейков, който се заселил около XVII век и живеел в с. Арабаджиево между съседите си и големи агалари, родил синове: Стояна, Къня, Нейка и Тодора; дъщери: Маша и Злата. Колю Нейков извъдил: кози, овце, а синовете му растат, агаларите Келеш Байрактар, Кул кея, Бабека, Мехмед бей изгаснали. Останали Таир бей и Дурака, който наследил и на Кул кея имота.

Колю Нейков започнал да остарява, но пак не оставял овчарската си тояга, синовете му поизрастали, захванали да му помагат, 3 но пак не бил спокоен, като се подпирал с тоягата си и говорил: „Какво е весело, какво хубаво пеят славеите и кукувиците и какво на хубаво миришат полските цветя: теменужката и момата сълза, а утре пак ще се работи с децата на Дурак бея, какво ще правя овцете и козите, хубава стока ми даде Бог, но таз пуста меджия, тоз проклет афион ще да се плеви и копай. Няма ли град за него, ами ни мъчат толкоз тез зверове, Господ да ги убий и порази. Няма що да се стори, нали сме паднали в ръцете им роби, ще им робуваме — Бог е добър и за нас.

Да извадя аз кавала, да посвиря и развеселя стадото си, че то утре ще стои запряно, да се поприберат кучетата от гъсталаците и да чуят момчетата, да не би да са заспали и ги придебне гад и разпръсне козите“. Изважда кавала и засвирва. Момчетата чуват кавала на баща си и радват се: тати свири с кавала, утре няма да плевим мак (афион). То е било в XVII век.

МЕДЖИЯ

— Кольо, какво си се замислил? — пита бабата му.

— Не питай, жено, днеска оставих овцете, козите, толкоз стока 4 в агъла да мрат гладни зарад тоз пусти афион, дявол да им вземе главата и меджията. Гледам днеска, като работим, едни плевят, други прашат с мотиките, между другите деца виждам и наш Тодорча какво прави, той не плеви тревата, ами скубе афиона, който му доде напреде. Ако го видят тези мръсни гаджали, които вървят след нас, какво ще думам, не знам, ще го добият.

— Кольо! Узарана, като доде Дели Осман, та прибра децата, наш Тодорчо е малко инат, още тогава каза, че ще скубе, което корен се случи напреде му. Дели Осман малко остана и мене да докара, досред пътя ме кара, хеле се измолих, дадох му 5 оки сирене и питата хляб. Върнах се и знам, че и вий ще гладувате, но овцете по-гладни, пуснах овцете и козите към прополените, та ги напасах и не са много гладни.

— Аз ай сега ще ги излъча и изкарам, но нека се приберат децата да вечеряме.

— Почакайте да се опече питата, защото сега скоро я зарових в огена, онзи дявол Дели Осман днеска взе цялата пита и аз цял ден съм гладувала — каза баба Колювица.

— Какво ще се стори с това нашто дете Тодорча? Освен гдето скубе мака (афиона), ами и хука (попържа) дангулите и замярга читачеата им с буци, хеле дангулите не го виждат.

— Кольо, наш Тодорчо е малко вироглав и не знам какъв чуляк ще стане, кога порасне.

5 СВАТБИ. Колю Нейковите синове израстаха. Стояна оженили за дъщерята на Станка Йоргова Юрдеков от село Карпусча[5]. Къня оженили за Гана Малинова от с. Трънково, а на Нейка за жена — от с. Шахпазлий. Дъщеря си Злата оженил и дал на Недялка, капъджибашкия говедар в с. Ахиево.

Най-подир Колю Нейков достигнал в голяма старост с неуморимите си големи трудове и черни теглила между турците, починал и се причислил във вечността при блаженопочившите в рая.

Стоян Колев (Латина)[6] останал на бащина си занаят овчар. Той бил тънък, на бой висок, с дълго лице, черноок, знаел хубаво да пей и бил гласът му много сладък и висок, на шега да затананикал, всеки, който го чуел, запирал се да послуша. Латина Стоян и Станка Йоргова Юрдекова с многото си трудове извъдили много овце и кози и родили двама сина, Йорга и Кънча, и две дъщери, Неша и Димка. Йорга оженили и му взели за жена Куна, дъщерята на Станка Йовчев от с. Голямо Кадиево, и Неша, дъщеря си, оженили и дали я на Нейка Топал Маринов в с. Шахпазлий.

Къню Нейков станал земледелец и родили с жената си Гана четири сина: Стояна, Господина, Коля и Кънча, и дъщерята им Стояна.

6 Нейко Колев (Дели Нейко)[7] родили с жена си четири сина: Стояна, Генча, Коля и Минча, и три дъщери: Маша, Гена и Злата. И той работил земледелие.

Тодор Колев[8] останал при най-големия си брат Стояна и ходел заедно с него, та пасели овците и козите.

КАПЪДЖИБАШИСКИТЕ ЧИФЛИЦИ И НЕГОВИТЕ ТЕЛОПАЗИТЕЛИ. Капъджибашията е живял в град Стара Загора и в това време е бил като един княз в околията, той вземал, той давал, той бесил, той колил, твърде малко познавал султана. Неговите чифлици са биле: 1. В село Ахиево с главен управител кръвопиец Гяур Алия. 2. В с. Караджалий — Муртазата. 3. В Джуранлий — Слав кея. Този Слав кея зарад една кобила обесил коняря си на бряста всред чифликя, защото казал, че се изгубила. Тези чифлици били оградени и укрепени с яки и високи стени и на стените по шест кулички, с по един къраасъ и с десет-дванайсет души оръжени турци на всяка куличка. Назъри, коруджии, аргати, цигани тъпанари и други голи-боси турци, гладни хрътове, които имали право да ги хранят българите и да им плащат дишхакъ. А други варварски и зверски постъпки не ги взема перо да се опишат… На кого ще се оплачеш, на Гяур Алия ли или на Муртазата и Слав кея? Тежко и горко… — казва дядо Герган и Гайдаджи Митю чифчи.

7 ГОЛЯМАТА СВАТБА В С. АХИЕВО. Тази голяма сватба [станала] в тези варварски и най-гнусни тежки черни теглила от хората на капъджибашията и от неговите управители и мучители християнски Гяур Алия и Муртазата, и Слав кехая.

Тоз човек как се е решил да направи такава голяма сватба, дали е бил много богат и влиятелен между големците или пък тяхно мекере не се знае. Този дюгюнджибашия (сватбарин) от с. Ахиево калесал много гости, познати нему големци турци, между които и техни гладни кучета и мъчители на християните, които, освен гдето немилостиво и варварски постъпвали с горките българи, но като се наядели, взимали пари за труда на зъбите си (дишхакъ) както за тях, тъй и за конете си, гдето яли ечмик.

На тази сватба биле поканени и българи, едни отишле със зетя да взимат булката, а други според български обичай ще направят хорото. Гайдаджи Митю Кул, Дурак бейов кея от с. Арабаджиево[9], засвирил с гайдата, та направил голямо хоро в капъджибашиския чифлик, влизат капъджибашиските турчеля в хорото и който българин не играй или влезе вътре в хорото, бой до умряло.

ЖЕЛА ЖЕКОВА. На тази сватба с другите сватбари отишол и Тодор Колев заедно с аретликя си Вълча Колев, и двамата овчари. А тази прочута хубава мома Жела Жекова от с. Ахиево била любовница на Вълча Колев от с. Арабаджиево. В този ден Гяур Алиевите турчеля биле се наговорили да вземат с насила Жела Жекова от хорото и да я дадат за жена на арапина си Мерджана. Тодор и Вълчо зачули този план на турците, стегнали се юнашки да отърват Жела Жекова от турчелята. Вълчо, без да се страхува от турците, отива и хваща се на хорото при Жела Жекова, а Тодор, приготвен за бой с овчарската си тояга. Турците настръхнали, спускат се с голи ножове връз Вълча, а други грабват Жела. Тодор и Вълчо с овчарските си тояги — върху турците, бой голям, наложили турците по земята и те отънали в кръве, но не можле да успеят да отърват Жела от турските ръце, а те, като се защищавали с овчарските тоеги, сполучили да избягнат и влезят в гората, отънали в кръв. А Жела Жекова замъкнали турците в харемликя при Гяур Алийца.

СТОЯН КОЛЕВ. Латина Стоян Колев бил с овцете си между дядова Станчев егрек и Гръцката поляна, това било часа около 12 по турски, слънцето наближило да зализа, когато Тодор и Вълчо излизат при батя си Стояна, който, като ги видял отънали в кръве, останал смаян и казал: „Каква ли бела направи ти днеска, Тодоре?“ „Каква бела — бихме се, драхме се, налагахме се с Гяур Алиевите читача, не можохме да сполучим да отървем и отнемем от турчелята Жела Жекова, любовницата на аретликя Вълча, взеха я за жена на арапина си Мерджана. Май скъпа им доде, ний огънахме в кръве, ама и тях хубай наложихме, развалихме цяла сватба[10]. Бате Стоене, то ще ви разправим, ами ти иди в село, та донес хляб да се нахраним, защото сме гладни, и виж дали са отишле в село да ни търсят. Ако ни търсят, да додат, ний сме тук, кажи им“.

Стоян подкревя глава и тръгва към село.

ТОДОР И ВЪЛЧО. Тодор говори с аретлик Вълчо: „Какво мислиш и каква я кроиш? Жела взеха и ще я потурчат тези бесни кучета, ний хубай ги налагахме днеска, ами онази циганка, която се навря и искаше и тя да приближи при Жела, ти когато ги юнашки събаряше, аз през тълпата, която ме нападаше с голи ятагани, прегазих и я съборясах в кемането и туй беше. Ний си отървахме живота[11], но тези кучета няма да ни остаят, те ще ни 10 търсят и ако ни уловят, ще ни избесят. Ти какъв ум мислиш?“ „Аз знам това, аретлик Тодоре, и мисля да се крием и бягаме из гората, че най-сетне, като се попремине, може да се забрави и с пари да го свършим, знаеш, че парите са сладки и те всичко вършат“. „Аз не мисля тъй, аретлик Вълчо, аз това съм намислил: ще напусна овчарлъка, ще туря главата си в торба, ще събера няколко юнаци и ще дам да разумеят на тези капъджиловци, гяуралиевци, муртазовци, славкехайовци и на голите им кучета, които ги пазят и пият на нашите братя кръвта. Не стига, гдето ги храним като гладни кучета, ами да грабят моми и булки и да ги турчат и наслаждават зверските си кучешки страсти с тях. Това съм намислил и този път ще държа, доколкото живот живея. Белким ти не ще тръгнеш с мене, аз се надявам и на аретликя Димитра и той да ме послуша. Да беше и той днеска с нази, още по-голяма работа щяхме да направим и юначество покажем. Хора много, но всеки бяга настрана. Хаде да свием и му приберем овцете и козите на Гръцката поляна и смамим кучетата му, че бати Стоян е отсега на дохаждане“.

ОВЦЕ И КОЗИ НА ГРЪЦКАТА ПОЛЯНА. След малко Латина Стоян довтаса, донел хляб, месо печено и вода, 11 сяда на тревата и захваща да казва така: „Много лошо сте направили, вий сте потрошили турчелята в Ахиево. В нашето село дошле шест тълпи кучетари, вази търсят и ако им минете на ръка да ви уловят, ще ви обесят и живи дерат, язък за вашата младост“. Тодор: „Бати Стоене, ний днеска цял ден се юрлахме с тях, да са ни хванали, ръцете им вързани ли бяха! Я гледай на колко места имам клъцнато от ятаганите им, но в ръце не влизам, и аретлика Вълчо е бележен, зам да знай оттук натъй каква мома да залюбува, и той хубай ги търкаляше, те уплашиха ли се, кой знай, забравяха с пушки да гърмят, ами повечето само с ятаганите си искаха да секат. А пък нашите дълги овчарски тоеги не ги пускаха да ни приближат. Като подскокнем, по трима наведнъж събаряме, пръснахме ги като чил-яврукларъ и пак се отървахме живи“.

ХЛЯБ И МЕСО. Овцете налягали, а козите — една лежи, друга бръсти, кучетата наоколо сегиз-тогиз се обаждат, Латина Стоян откопчава чантата от врата си и слага на нея хляба и месото и захващат да ядат. Тодор: „Бате Стоене, да си похапнем, че да легнем да си поспим, да видим кой какъв сън ще сънува, 12 ти май кошку лош, на нази твърде се не надявай, че ний сме утрепани днеска“[12]. Тодор и Вълчо ядат и се смеят и все за сватбата и турчелята приказват, а кога смислят за Жела, тежко пъшкат и зъби скърцат. Те като гладни за скоро се наели и се оттеглили настрана в гъсталака и заспали. Те спят, като че нямат никаква грижа, а бати им Стояна сън не хваща, чуди се и с ум се бие как ще да стане тая работа и как ще да се отърват тези момци от тези проклети зверове. Сън няма, наближава скоро да се съзорява, от много мислене захванал да си говори какво ще се стори… Тодор се стреснал и извикал: „Не бой се, не се плаши, бати Стоене, аз ще ви освободя“.

ЖИВА РАЗДЯЛА. Тодор като станал, повикал аретлика си Вълча и отишле при батя си Стояна, който бил малко позамислен. Тодор казал тъй: „Братко, бати Стоене, ти недей се тъй замислюва и не се толкоз кахъри, гледай стоката и кога идеш в село, не се бави, повардювай се и повече из гората се намирай, пък аз ще се скитам ту тук, ту там из гората, догде да се размине тази работа, дай ми една тапанджа да се намира в мене. И ти, аретлик Вълчо, крий се в гората и гледай да не влезеш в ръце, 13 сетне работата ти е спукана“. Целуват се и с плач се разделят. Стоян при овцете и плаче сам…

ТОДОР КОЛЕВ И МУРТАЗАТА В СЕЛО КАРАДЖАЛИЙ. Тодор Колев, като се разделил от брата си Стояна, скитал се ту тук, ту там. Като бил овчар, той се познавал и с вънкашни, които го познавали и хранели. Най-подир той сполучил, та се примъкнал в Караджалий и отишъл при Муртазата, та му се примолил и му се обещал, че ще му слугува вярно и безплатно. Тодор Колев бил на бой висок и снажен, на лице хубавец, с големи черни очи, нос умерен, мустаци черни и големи, вежди черни и намусени, който го гледал отстрана, драго му било да го гледа. А когото сърдито погледнел, трябва да трепери и от страх да бяга, гръмогласен, кога се разлютял, космите на главата му прави ставали.

Този прочут варварин и страшен Муртаза обичал и искал хората му да бъдат юнаци и прочути страшни кесаджии, затова той, като видял Тодора Колев, много го харесал и обикнал и без да му й ял попарата, препоръчал го на всичките си хора и на най-главните си къраларъ да го имат и почитат между си един Муртазов юнак.

Тодор Колев, като поживял няколко дена в Муртазова 14 чифлик, придобил голям почит и влияние, без да го знаят, че той бяга и се крий от техните бабаити, на Гяур Алия. Тодор Колев гледал да изучи в коя стая се намира дебоя, и това изучил. Дошло време да отиват на воденица да мелят брашно, натварват шест коля с чували пълни и една кола с мито жито за Муртазата, впрегнали колята и тръгнали. Тодор Колев се качил на Муртазовата кола и отишле на яръмджа молла бейовата воденица. Нали са Муртазови хора, за него брашно ще мелят, колята, като се задали, всички из воденицата навън и гошоглави излели да ги посрещнали, едни коля пускат, други чували от колята снимат и в кошовете насипват, други в реката за риба да ловят влизат, а пък други огин кладат, чуреци да опекат, така да им угодят, дума да няма до Муртазата, че той коли и беси за една дума.

ТРЪЦУК. В този ден Муртазата бил повикал от осем села меджия да му женат и бабаитите му по-многото биле на меджията при жетварките, когато се смляло брашното, и Тодор Колев не бързал да натовари чувалите, защото чакал, кога влезе в село, да наближи да се мръкнува. Натоварили чувалите с брашното 15 на колята и Тодор, в което време мислил да стигне в село Караджалий, сполучил. Щом влезли колята в чифликя, пуснали ги и Тодор грабнал един чувал с брашно и право в мутвака на Муртазата и сполучил, като оставил чувала, да влезе в стаята при пушките. Набръжко, догде да се усетят другите, той опасал сърмалия силях и фишлик, пълен с фишеци, натъкнал най-добрия един ятаган от ятаганите, сап-капзамлъ със сребърни ножници и кобур-пищови от най-добрите и взема едно шишане със златни белезици, напълнил ги и лапнал гол нож в устата си и два пищова в ръцете му, и шишането на рамото му и изскочил навън и от стая в стая търси Муртазата.

В това време Муртазата се разхождал в една стая горе на кулата, а жена му и две арапкини биле долу в друга стая без ферджи, които се боричкали и давили като кучки. Муртазовката, ханъмката на Муртазата, като видяла Тодора, извикала с жален глас: „Вай анаджим, какъв страшен гяурин иде, изкла ни“, и хлопнуват вратата, та я заключват арапкините, догде да завтаса Тодор. (Тука му й тръцука.) Муртазата вика и реве от кулата, ханъмки и арапкини пищят и викат: „Аман, отървете ни от тоз страшен гяурин, изкла ни“, Тодор пушка на кулата в прозорците, отстрана запукват пушки от вардачите на Муртазата, жетварки от 16 меджията пристигат и въвлизат в чифликя: стари баби охкат и пъшкат от днешната работа, дето са женали боси, гладни и жедни и за вечерта нямат месен хляб. Млади булки с малки дечица в ръце плачат и с кървави сълзи проклинат. Хубави порушени моми-девици волею и неволею пеят, тъпани думкат, зурни и гайди свирят, назъри, коруджии и гладни голи цигани пеят и се провикват и с момите подиграват, стари-млади играят, пушки пукат из чифликя и се притъмнява. В тоз викот и таз бъркотия Тодор Колев сполучил да се измъкне из чифликя навън, като оставил няколко ранени и четворица убити: Дели Османа, Чолак Алия, къраасъ Мехмед Алия и Шабана арнаутина.

Тодор бяга в тъмнината през храсталака, намира реката и се шимнува в асмалъка, седнал да си почива и ослушва дали се чува потеря да иде подире му. Слуша пушки, като пукат, и говори: „Пукайте вий, давно изпукате, Тодор е на добро място, той в ръце не влиза, ох кузум шишане — бърше го и го целува, изважда ятагана, оглежда го, — мили Боже, добра дарба ме дари, но дали ще бъда честит да го опитам в Гяур Алиюва врат. Отърва ме Бог, на добро място съм сега“.

17 НОЩНАТА ХОЛУВИЦА. Тодор Колев, като се поуморил от днешна си работа, едно, от стоварюване на брашнените чували, друго, от страха на Муртазата, доколкото се уплашил, заспал на мястото си, гдето почивал в гъстата гора асмалък. В това време в този му сладък сън се случило та извикала нощната холувица близо до него, гдето спял. Той, стреснат от гласа, събужда се и става на крака, държи ножа и се ослушва да не би да го нападне някоя потеря. В това му ослушване холувицата повторила и Тодор разумял от гласа й и казал: „По-добре, че ме събуди, ишалла, дано е на добро. Какво направих аз, остана батювата Стоянова тапанджа залог на Муртазата, втори път, ако съм жив, ще я търся“.

ДИШЛЕНЯ ДИМИТЪР ОТ С. АРАБАДЖИЕВО. Тодор Колев, като се постегнал, изтрил шишането, пооправил пищовите и ятагана си, поотупал се в тъмнината, още се невидял, втори път на видело много се харесал. Оттук като тръгнал, минал покрай Боздуванджий и стъпал в арабаджийското землище, зачул клопки на овце около страдинката, познал по хлопките и по кучетата, 18 че са на Дишленя Димитра. Отдалеч вика: „Аретлик Димитре, тук ли си, обади се, че ти ида на гости“. Димитър и той познал по гласа Тодора, скочил, срещнал го, милували се, целували се и без да си продумат, малко мълчание. Пускат се и Димитър попитал: „Бе, аретлик, ний мислим, че са те убили досега нейде“. „Малко остана, аретлик, и то да стане, но я погледай това лъскаво златно шишане“, изважда ятагана, потупва и пищовите, силяха и фишеклиците светят на кръста му като злато. Димитър се учудва и дума: „Аретлик, отгде ти минаха тези неща на ръцете?“ „Аз ще ви кажа. Ама бати ми Стоян здрав ли е, накъде й тая нощ? Аретлика Вълча търсят ли още или го уловиха?“ „Бати ти Стоян е здрав, снощи се сбирахме при столоватата круша, той много се кахъри и мисли, че си убит. Вълча много търсят, но и той още се крий. Ами ти отгде идеш сега, аретлик?“ „Аз ли, аз бях днеска на сватба, много сватове додоха с тъпани, зурни и гайди, зиловете още пеят. Я дай чантата да похапна, че днеска ме изгладѝ сватбата. Хлопки хлопат, ето, и наш Белчо залая, гласа му се чува, бати Стоян иде с овцете насам, скоро дай да хапна, че ще отида, но при него не ща да излизам сега. Кажи му, аретлик, в какъв каяфет си ме видял и да не се кахъри, скоро ще се видим и с него“.

19 ЛАТИНА СТОЯН И ДИМИТЪР ДИШЛЕНЯ. Тодор Колев набърже похапнал и скочил на крака, ударил шишането на рамо и забил из гъсталака, без да каже накъде е намислил да пътува и на каква работа ще се захване отсега нататък. Димитър Дишленя и Латина Стоян се сряшкат с овцете при трите могили. Димитър Дишленя с нетърпение не може да трай да изкаже: „Бае Стоене, ваш Тодор аретликът ай сега беше при мене, ама да го беше видял в какъв каяфет е, от петите до носа обружен. Работата му не е чиста, попитах го откъде иде, той ми каза, че от сватба иде и сватбата била много голяма — гайди, зурни и тъпани, зълвите още пеели“.

Латина Стаян: „Пак е направил някоя беля нейде, ний мислим, че са го убили досега, а ти казваш, че й окичен от петите до носа със силях. Ами какво ви каза друго?“ „Каза да ви кажа да се не кахърите и скоро щял да се завърне и да се видите“.

ЛАТИНА СТОЯН И БРАТЯТА МУ КЪНЮ И НЕЙКО. Латина Стоян, като си дошел от къра в село, повикал двамата си братя Къня и Нейка и им казал, че Тодор дохаждал при Дишленя Димитра тая нощ и че бил окичен от пети до носа със силях и че идел от една голяма сватба. Кънчо: „Харна сватба, той гонил в Караджалий Муртазата да го трепе и много турчеля изтрепал, ала името си не казал, под земята го търсят“.

20 СЕЛАТА ОБРЪЩАТ И ПОД ЗЕМЯТА ТЪРСЯТ. Тодор Колев, когато оставил Дишленя Димитра там при страдинката и набил из гъсталака, работата му била тази — той, като се губил и лутал няколко дни насам-нататък, намерил си и събрал няколко дружина юнаци. Те селата обръщат и под земята търсят. Тодор Колев се избляга между камъшлъка и Къръмската воденица до реката Сюютлия в ракитите с двадесет и девет юнака, между които били Кънчо от Каяджик, всички пременени и облечени с джепкенлии хаби и с добри шишанета, пищови и ятагани.

ОЩЕ ИМА ЖЕТВА. Чифликбашиите, като обичали да им работят повечето работата безплатно, закъснели в жетвата си. За добра чест в този ден кулски Дурак бей бил изкарал голяма меджия от Арабаджиево село и други няколко села бабички, булки и моми да му женат жито при кьошкяра на голямата нива. Назърята, коруджиите и други турчеля били си навързали атовете отстрана да пасат, а те разкарвали жетварките да женат по-бръжко. Тъпани думкат, зурни и гайди свирят, дечица гладни, жедни, от пек изгорели, пищят като пиленца.

По пладне агите заповядали на Ялънджи Стойна Петков да иде да им напои атовете на реката. Ялънджи Стойно повежда 21 един от атовете и като че ги търсил с ръка, право на реката в ракитите. Тодор Колев, щом видял, и го повикал и Стойно, няма що да стори, отишел и здрависал Тодора с добре дошел. Тодор казал на Ялънджи Стойна Петков: „Ти каквато работа работиш, байо Стойно, работи я, но каквото си видял, няма да кажеш никому. Ний по икиндия ще додем на нивата да видим жетварките ви каква жетва са женали“.

СТРАХ. Жетварките гладни и жедни пеят, турците вият като кучета и се подиграват с жетварките. Тъпани думкат, зурни и гайди свирят — широк и дълъг чакъм не се изкарва. Мъже едни снопи вързуват, други влекат, а други кръстци склаждат.

Когато дошло икиндия, Тодор с юнаците си се стяга и тегли на нивата право при жетварките. Когато се показали и дошле юнаците на нивата, турците трътнали да бягат, жетварките сърпове хвърлили и викнали с глас да плачат. Тодор Колев извикал и казал: „Никой да не бяга, нещо ще да ви кажа — и наперили шишанетата към оногоз, който бяга. — Вий, които сте жетвари, да си вземете децата и сърповете и всеки да върви на къщата си. 22 — И на турците казал: — Вий нямате кабахат и вий сте слуги, и вий нямате кабахат, като сте дошле, вземете си атовете и си вървете“. Турците познали Тодора, молят му се: „Аман бе, Тодоре, не ни убивай“. „Вървете си“. Тодор повикал Гайджи Митя Петков и Ялънджи Стойна и им казал: „Вий ще поздравите Дурак бея, да заколи три агнета и две козлета и цели да ги опечете в пещта за довечера, и две пещи самуни хляб, и още ги пренесете на Колювата къшла при Неюва кър“. Турците не знам дали са биле уплашени, но кога си отишле, прали си гащите — казва Гайдаджи Митю Петков.

ГОЩАЛКА. Жетварите, жетварките, които бяха женали днес меджия на Дурак бея, като си отидоха, всичко стана йовтено. Едни казват, такива страшни не сме виждали, хеле Тодор Колев хич не мига от турчелята, изпъди и тях, и нас от нивата. А Гайдаджи Митю (чифчи-кеясъ) и Ялънджи Стойно казват на Дурак бея, каквото го беше поздравил Тодор Колев. Той, ако и да не му било на угодата, ако и да скърцал със зъби, едно, че му развалил меджията и, друго, че гяурин да му заповядва, най-подир склонил и заповядал да извършат всичко, каквото се изискува от него.

Агнетата, хлябът се опекли според заповедта, натварват няколко овчарски ата (магарета) с хляб и вода, взимат и 23 препечените агнета в ръце и принели на препоръчаното място — Неюва кър, Колювата къшла.

Слънцето залязло и след малко Тодор Колев довтасал с юнаците си. Слугите на крака, шапки под мишници, гологлави: „Добря дошле, юнаци“. „Добря заварили“. „Всичко, каквото заръчах, изпълни ли се?“ „Всичко й пренесено и готово“ — казал Гайдаджи Митю кея. „Дурак бей сърди ли се и добря не се кани да ни напада нещо или братята ми да съди? Хъ, момчета, шест души караул“. Гайдаджи Митю: „Не знам какво мисли, ама като му разправихме, захвана да трепере и зъбите му да тракат, не знам дали беше от яд или от страх. Хеле нашите фитове бабаити, като гледат, когато вадехме агнетата от пещта — онези ми ти зачервени агнета, — лигите им течат като на бесни кучета, ама не смеят да си откъснат, млящят като разпасала се магарица“. Дядо Бою: „Кир-кир — смей се и казва: — Хеле нашият бабаитин Хамзата, като доде в село, най-напред той си пра гащите и се къпа в реката“. Тодор Колев: „Нашият Дурак бей да се не сърди, ний сме с него комшии, и да се не бои от нас, свободен да бъде, ха слагайте, размирисаха се агнетата, 24 хеле пък еретата много клъсти. Е-ех, бачо Митьо, много хубай се изпекли и каква хубава миризма имат, какво да им не течат лигите. Ха седнете и вий с нази заедно да ядем (като юнаци)“. Седнали всички и заплющяха кокалаците. Гладни хора скоро се наидат. „Ха, момчета, който се й нахранил, станете та сменете караула и те да додат да се наядат, че знайте…“ — и те дошле и се наели. „Батьо Митьо — казва Тодор, — вий за утре ще кажете на Дурак бея още четири агнета и хляб и на заимина Дурмуш бея, и той четири и хляб, и ще ги пренесете по икиндия при Русчева гьол, и да кажете на Дурак бея, и на заимина да се не сърдят нещо, че техните овце, говеда, чифлици и сами те са под мое управление. Ама ний сме комшии, тям няма що да се сърдим, само да се оставят от меджиите, които са навикнали да ги правят и мъчат толкова сиромасите, и да не би нещо им се прище да изкарват карез от братята ми, че разваляме комшулука. Да кажете на моите батюве Стояна, Къня и Нейка и те да додат заедно с вас, и аретлика Вълчо, и той, под земята да й, 25 да го намерят и да му кажат да доде с вас“. „Всичко ще изпълним — каза Митю кея, сбогом“ — и си тръгнаха към село.

„Ха, момчета, пълнете сега всеки чантата си с хляб и месо от осталото, че ще идем тая нощ при Курбалията в асмалъка, там има студен кайнак и за водата ще ни е лесно, ако ожедней някой“. Стават и отиват, много добро място тука, самодивите и дяволите могат да го знаят. „То тъй като за нази хора“ — каза Тодор, като им показа кайнака, пиха по една вода и казаха: „Бре каква е хубава и студена водата. Утре с Божа воля тук ще се скитаме и почиваме и оттук наблизо ще минат и ний ще ги видим, кога носят хляба и с какви хора вървят, зари всякаква работа се случва, да не станат агнетата солени“.

ЮНАШКО МЯСТО. Жетварки тук-таме се чуват, та позапяват още по останалите и прегорели турски ниви. Птичета чуруликат и пеят из гъстия асмалък, кукувицата кука и бърза да се накука, догде още не е пресипнала. Тодор Колев се избляга с неговата дружина под дебелата сянка на дивите асми (лози) и очаква часа, кога ще се мине пладне и дойде икиндия.

Турци бабаити ту си шушнат, ту тайно приказват и не смеят да излезнат тъй свободно с весели песни по нивята, гдето закъснелите жетварки още женат, защото Тодор Колев се намирал 26 тъдес близо покрай село, из гъсталаците, с неговата отбрана дружина.

Времето доде, икиндия стана, ето и хората идат и носят всичко, що им се беше заповядало, и право сочат на Русчолова гьол.

Тодор Колев гледа и казва на дружината си: „Ето те заминаха, а от моите братя няма ни един с тях, дали са уплашени от нашите аги или пък не са искали да додат да се видят с мене. И аретлика Вълча нема. Ах! Ето идат, гледайте, този, който иде напред, възседнал на сивата магарица, той е големият ми брат Латина Стоян, Къню и по-ниският Дели Нейко, той малко турска страна държи и много се приятели с боздуванджийския молла бея. Диз-дизя седят (коляно до коляно) и протачат дългите чибуци, те бесят, те снимат, ама твърде лошо не са направили на сиромасите. Бре, и аретликът Вълчо иде, я какъв се й стегнал, ама нали го мързи да доде с нази, ами се скита ту тук, ту таме като нази, ний барем още нови, ами той овехтя. Е-е, братчета — каза Тодор, — те отидоха на вреченото място. А ний да си 27 избършеме и изтрием шишанетата, пищовите, ханджарите, че щем да се явим пред хора, на които очи да изпълним и да им се хване вяра, че щеме вършим работа, за която сме се събрали, зари още нищо не сме свършили, тъй ли все ще ни хранят напразно хората и за Бог да прости агнета и хляб носят“.

Хлябът, ястието, всичко пренесено и сложено на зелената поляна при Русчолова гьол. Вслушват се и си шушнат: защо се убояха, да не би нещо да са се наскърбили и се отнесли надалеч. В тази тишина, в това мълчание Тодор се стяга с неговата вярна дружина и ненадейно, без да ги усетят, пристигат с наперчени шишанета. „Добър ден“, други „Добря дошле“ — целуват се с просълзени очи. Тодор: „Момчета, скоро около караул. Не бойте се, то не е ваша работа, седнете — каза Тодор и попита: — Какво направихте, всичко извършихте ли, което ви бях наръчал, и агите как се отнесоха?“ Каза кея Митю: „Те се много зарадваха, като ги поздравихме и им казахме, че с тях нямате никаква вражда, и колкото заръчахте, всичко по-зедя стана, те са много изплашени, но сега им доде сърце на място“. „Е, мои мили братя Стоене, Къньо, Нейко, вий как сте с агите и как мислите за мене?“ „Агите сега са много кротки. За тебе мислихме, че досега са ви свършили нейде“. „Малко остана. Ами ти, аретлик Вълчо, как я въртиш досега?“ Вълчо догде да си отвори устата и продума, 28 Дели Нейко каза: „Вълча досега много строго го търсят и щом им мине на ръка, ще го обесят, но сега малко поомекна работата, с пари ще го направим, и за тебе много дерат земята. Но сега по-голяма работа станало в Караджалий, освен гдето имало изтрепани, ами малко останало и Муртазата да утрепят, и то бил негов аргатин, един млад момък, който бил дошел скоро и му работел няколко деня, догде най-сетне сполучил да влезе в дебоя му да вземе най-хубаво шишане, пищови, нож, силяхлъци. Казува ми молла бей, че като такъв им се видял този млад гяурин, че хвърчал из чифликя като пиле и никой го не видял как е прехвръкнал и избягнал е през толкова калабалък из чифликя, и много дирят и търсят по селата тоя чуляк“. „Тоя чуляк аз съм, бате Къне, гледай тази премяна, която е на мене, всичката е Муртазова. То ще се забрави, щото ще направим ново. За аретлика Вълча сакън да се не измамите да дадете пари, аз ще го измоля. Сетне щем се разговаря, да си извършим работата, която още не е свършена“.

СЪЗАКЛЯТИЕ. Тодор Колев става на крака и с гол ятаган в 29 ръка извиква: „Караул, всички тук“ — и всички на крака с голи ятагани и шишане отпред. В една минута всички наредени наред, с лъскави голи ятагани в ръка и гледат какво ще им каже Тодор. Тези, които им бяха принели ястието, седят отстрана гологлави и хардал.

Казва Тодор: „Сега ще сторим клятва, че как ще бъдем помежду си верни и как ще пазим помежду си един друг до капка кръв, докак не отмъстим и докажем на тези проклети кръвопийци турски зверове, че има и български юнаци да се скитат из горите и защищават свойте братя българи. И колкото време ни помага Бог, ще отмъщаваме все на турци, от които теглят толкоз села и невинни моми и булки. И ако би някой от дружината ни поиска да направи на българин зло или отмъщение без никаква причина и за пари, ще бъде съсечен на парчета. А като Слав кея в Джуранлий, бир да й българин, ако ни мине на ръце, жив ще го одерем.

Слушайте: Заклеваме се в името на Дяда Господа, в светата комка и хляба, в ятагана и в устата на шишането, че ще отмъщаваме на турци, а 30 пазим българи. Амин“.

Целуват ятаганите и шишането по устата слагат.

ИЗБОР. Казва Тодор Колев: „Дружина, сега ще си изберем един предводител изпомежду си, когото ще слушаме и ще му бъдем покорни, и той ще носи името войвода. Гледайте ай това оксанче, който му пресече горе върха с ятагана си, като подскочи и го отмахне и падне на земята, него щем войвода да поставим. Ха всички, един по един, сега да ви видя“. И всички се изреждат, никой не можал да го отсече и събори на земята освен Кънчо от Каяджик, който малко го позакачил. Всички гледат сега на Тодора какво ще покаже, дали ще го стигне и отсече. Тодор извадил ятагана и като да се изтири и подскочи, казал: „Ля сега да видим бяло дупе, черно дупе ще покаже. Повдигай, Боже“ и като рипнал, та скочил, не то връхче, но още да било високо, ще го отмахне. Вършето паднало и всички извикали: „Тодор е войводата ни и него ще слушаме отсега“. Целуват му ръка и му честитят.

Тодор войвода казва: „Скоро караулът на мястото си, а вий сложете да похапнем и да се посприкажем“.

ПЕСНИ, ГАЙДА И ХОРО. Хляба положили на зелената 31 трева, разкъсали агнетата, седнали наред Латина Стоян, братята му Къню, Нейко, Тодор войвода и другите юнаци, кея Митю, Ялънджи Стойно и дядо Бою, Тянин баща. Като се понаели, разменил Тодор войвода караула и те се наели. Казал Тодор войвода: „На това място скоро не са й играло юнашко хоро, но сега ще попеем. Батьо Митьо, гайдата носиш ли?“ „Нося я“. „Ха, бате Стоене, да ни изкараш една юнашка песня и ний ще пеем“.

ПЕСНИ, ГАЙДА И ХОРО. Хляба положили на зелената 31 трева, разкъсали агнетата, седнали наред Латина Стоян, братята му Къню, Нейко, Тодор войвода и другите юнаци, кея Митю, Ялънджи Стойно и дядо Бою, Тянин баща. Като се понаели, разменил Тодор войвода караула и те се наели. Казал Тодор войвода: „На това място скоро не са й играло юнашко хоро, но сега ще попеем. Батьо Митьо, гайдата носиш ли?“ „Нося я“. „Ха, бате Стоене, да ни изкараш една юнашка песня и ний ще пеем“.

Тук кой каквато песня знаел, попял. „Ха сега, гайджи, надуй гайдата на хоро. Ето и хорото трътнахме. Сега вий, бате Стоене, да не мислите какво ще правим, понякогаж ни понахранвайте, кога сме гладни, и да поздравите нашите аги. Да не би нещо да им се прище да ви правят зло, че ний сме комшии, сетне разваляме комшулука, и да им кажете, че аз съм, дето гоних Муртазата, и ще ги гоня, догде жив бъда. Хаде, юнаци, стягайте си цървулите и сбършете си шишанетата, пищовите, че все тъй ли наготово ще ни хранят, да си опитаме тая нощ честта и да видим какво юнашство ще покажем, утре ще му излезе гласа. Аретлик Вълчо, хайде и ти тая нощ с нази, за да си отмъстиш… Не бой се, 32 аз ще отмъстя зарад вас и ще ви отърва“. „Ах, магарицата няма“ — казал Латина Стоян. Казал един от караулите: „Ний я хванахме и я вързахме в бюллюкя“. Сбогом, сбогом — и се разделят.

ДОМАШЕН РАЗГОВОР. Латина Стоян и братята му Къню и Дели Нейко заедно с жените си събрали се вкъщи и размишляват какво ще стане с тоя наш брат Тодора. Той подивял и няма да се прибира вече, ще си изяде главата зарад тези турци. Жените им плачат и казват: „Ний нали го видяхме онзи ден, кога излезе на меджията, много страшен […] и всичките му другари такива, где се намериха и събраха все такива“. „На Караджалий той ги гонил и трепал. Днеска го избраха юнаците му за войвода да им бъде и довечера каза, че ще си опитат честта и ще нападнат нейде. Хич олмаса това ще бъде на Ахиево, на Гяур Алия“. „Мъчно ще влезят там — казаха жените. — Ох, Боже, ще ги изтрепят, как ще преминат такива високи дувари и притъпчат толкоз турци“.

СТРАХ И РАДОСТ. Когато си дошле от гората, Митю кея, 33 Ялънджи Стойно и дядо Бою в чифликя, повикал ги Дурак бей, та ги попитал какво са казали, ягнетата угодни ли им бяха? Казал Митю кея: „Много се зарадваха и всичко им беше угодно. Колюолу Тодор войвода ви поздрави и каза да ви кажем, че вашата чест, вашия имот, вашия живот ще пазят като душите си“. Дурак бей гладел рядката си жълта брада и казал: „Да е жив този наш Тодор, прочут юнак стана“. Стойно казал: „Бей ефенде, той като пиле хвърчи, два боя нагоре скача и на дръвете клоните изсече с големия си позлатен нож, на петстотин разкрача през пръстен куршум прекара с шишането си. И всичката му дружина такива юнаци“. „До колко души има такива?“ — пита Дурак бей. „Осемдесет души“ — казал Стойно. „О, машалла“ — казал беят. Казал Стойно: „Тодор войвода ви поздрави и каза, че ви много обичал и щял да заминува къде Хасково в даалъка из кърджалиите. Само кога му станело нещо, иска, за да му доставяте“. „На драго сърце — казал беят — ще доставяме всичко, само да не ни докача“ — радва се, пуши тютюн с дългия си чубук и ги послужил по едно горчиво каве и си излезли навън.

ГЯУР АЛИЯ В СЕЛО АХИЕВО. В този ден Тодор войвода, 34 като изпроводи братята си, казал на дружината си: „Момчета, стягайте се добре и шишанетата си хубай прегледайте, щем да идем на Гяур Алия на гости да опитаме честта си и прегледаме с него вехтата си сметка. Стегнахте ли се? Хайде, Боже, помози“ — повежда ги Тодор войвода и запяват песня: „Ах, драго ми е из гора зелена да ходя, отбор юнаци да водя, през кръст, през рамо златни паласки“. „Бре де-е — провиква се и говори: — Стягай се, Гяур Алия, че ти водя гости. Момчета, от долна страна ще нападнем чифликя, откъде реката“. Забикалят и нападат, пушки загърмяха, викове завикаха от много страни. Пусти чифлик страшно кале, не се влиза лесно, от много страни се защищава и пази. Колко и да се трудили и юнашки драли, не можле да влезят тая нощ. Най-подир се оттеглили в Молловата кория при Енева вир. Тук се питали дали някой да се е ранил, слава Богу, всички здрави и читави. „Почивайте сега и кошку бъдете, утре ще се научим какво й, дали има да сме проводили някои от кучетата при Мохамеда да ядат пилаф. Тева кучета още реват и пушкат, чува се тук“.

ТОДОР ВОЙВОДА И ЧАПРАЗА. „Дружина будете, тези 35 хлопки, гдето се чуват, са на Чапраза Теня от Ахиево. Скоро трима при него, да го доведете тука при мене“. Листото изсвири и всички в шумака, само Тодор войвода остава. За скоро доведоха Чапраза и го представиха при войводата. Листото изсвири и всичка дружина изскочи из шумака, и забиколен остана Чапраза от юнаци, които гледаха какво ще им каже войводата. Тодор войвода каза на Чапраза: „Байо Теньо, познаваш ли ме?“ „Познавам ви, но се уплаших“. „Не бой се, аз съм Тодор войвода, на Латина Стояна, Къня и Дели Нейка брат им. Вий, байо Теньо, не се страхувайте от нази, ний не сме лоши хора, но слушай какво ще ви кажа, да заколите един дебел овен и хляб донесете да ни нахраните, защото огладняхме, оттук нататък ний ще ви бъдем храненици и да кажеш на батя Недялка Нейков, говедар на капъджибашията, да доде довечера при нази, защото има нещо да му казвам“. „Всичко ще направя“ — казал Чапраза и му отворили път да иде и по-скоро да извърши заръчаното.

ТОДОР ВОЙВОДА И НЕДЯЛКО НЕЙКОВ. На Чапраза което беше заръчано, всичко извършил и занел, та нагостил юнаците. И Недялко Нейков вечерта дохажда и целува Тодор войвода и плаче. „Не плачи — казал войводата — ами какво има в 36 селото ви“. „В нашето село стана голямо чудо онази вечер, нападнаха чифликя на капъджибашията и малко остана да го съборят от куршуми“. „Ами има ли някой убит?“ „Не казват, само пъшкат и поправят мазгалите. Неговите кърааларъ, ако не би слели от кулите, щели по-многото да са избити и ако би да бил нападнат чифликя откъде Мирчева дюкян, щели да ги избият като кучета“. „Които нападнаха чифликя, то сме ний, бати Недялко, аз съм Тодор войвода, тези ми са юнаците. Да кажеш на Гяур Алия, че Тодор войвода от село Арабаджиево ме намери в гората и ми заръча да ви кажа хубай да се надържате, че чифликя на прах и пепел ще направи и вази като ерета ще изколи, и каквото ви поиска, да му доставяте на юнаците, и Вълча Колев от Арабаджиево да не бутат или от братята ми някого, че сетне, да ми влезе в ръцете, жив ще го одера“. „Всичко ще изпълня. Гяур Алия много е уплашен и страх го от стаята си навън да се покаже, тъй и всичките треперят“. „Още какво са видели…“

ГЯУР АЛИЯ И СЪТМАЧ НЕДЯЛКО. Недялко Нейков, говедарят на капъджибашията, като си отишел в село, чуди се и с ум се бие как ще да иде до Гяур Алия и как ще да му се представи и докаже препоръката на Тодор войвода. Най-подир няма какво да стори, решил се и казал: „Въжето е вече на врата ми, ще ида и ще му докажа“. Снема си шапката под мишница и отива право в стаята при Гяур Алия и коленопреклонно целува му етекя и плаче. Гяур Алия скача на крака и казва: „Що е това и какъв зор имаш?“ Целува му пак етекя на Гяур Алия и казва: „Като ходех из гората, хванаха ме хайдути и ми казаха да ви кажа нещо и ако не кажа, от вас ма й страх, а пък от тях не можа ходи из гората с говедата. Тодор Колев от село Арабаджиево събрал българи и им станал войвода. Каза ми тъй да ви кажа, хубан да се надържате, чифликя иска на прах и пепел да направи и всички в чифликя като ерета да изколи, и вий ако му минете на ръце, жив иска да ви дере, и каквото ви поиска, да му доставите, и Вълча Колев от селото му да не търсите, и да им направите по един сърмалиен джепкен[13], и братята му нещо да не докачите“. Целува му етекя и чака присъдата си с трепет и голям страх. „На коя страна в гората ви намери?“ — попитал Гяур Алия. „Къде дядовата Лечева къшла“.[14] „Ами хората му много ли са?“ „Видях около стотина души[15] все с шишанета и големи ятагани. А пък войводата им, като слънце му свети шишането, ножът гъргълъка“. „Тоз гяхвурин много аздидиса, в нашия чифлик стана два пътя ни прави бела, тъй и на Караджалий. Ама елер, бу кефир[16], бу гяхвур[17]. Хеле тоз безбожник, този идолопоклонник, ако ми мине на ръка, каквото искам, по-зеде ще го направя. Ами за Жела и арапина нещо не каза ли?“ „За тях нищо не каза. Ами искат телета да им заколяда ядат“.[18] „Заколи им да ядат, ама един ден солено ще им доде!“ Целува му етекя и излиза навън и си говори: „Е, Боже, отърва ме и ме избави от смърт този път, а за втори не знам какво ще се случи“.

СЕЛО СКЕНДЕРЛИЙ. Тодор войвода казал: „Юнаци, стягайте се, че ще идем на гости в село Скендерлий на хаджи Ибрахима, на Чауш Алия и Емин Байрактара“.

39 Всички юнаци на крака и шишанетата на рамо, че в село Скендерлий. В този случай те сполучили и влезли в къщята и напълнили чантите си с желтици, най-подир едно турче, без да го угадят, избягнало, та разбудило селото. Пушки загърмели, викот, завикали „юря“, „аман“. Юнаците, като прескачали през стените, случило се на Тодор войвода, та го срещнали, и като се спуснали, та го хващат, на едина турчин главата пернал с ятагана, на другия пръста отгризнал и като пристигнали в гората, казал: „Юнаци, аз нося емиря в устата си — и изплюл пръста цял из устата си. — Тук ли сте всички и здрави ли сте?“ — попитал войводата. „Всички сме тука живо и здраво“. „Сядайте на почивка, че скоро ще се разсъмне, мястото е добро за нази.“

СМЕШЕН РАЗГОВОР. „Скоро караул, дайте да постелем сега една хаба — казал войводата — и разсипувайте да видим каква кяра сме спечелили, зари досега готов хляб ядем и за хаир ни хранят хората“. Изсипват желтиците на хабата. „Чакайте, постелете друга за белите пари. Машалла, хубав кяр имаме, халал да им лобутя, гдето им го наложихме, хубава дарба ни дарили, имаме и мезе. Ха-ха“ смей се войводата. И всички засмени.

40 СТРАХ НА ТУРСКИТЕ СЕЛА. Разчу се, че Тодор войвода ходел с чета хайдути по гората между тези села. Турците, уплашени, треперят, авджилъкът им се свърши, копоите им онемяха, зайците се освободиха. Тодор войвода казва на дружината си: „Ний ще захванем тези села: Топракхисар, Талашманлий, Шахпазлий, Скендерлий, Авджи Дуванджий и Чираджий, ще ги съсипем и турците ще се сплашат и ще се изселят и полека-лека ще се заселят българи. А капъджиските чифлици: Гяур Алия и Муртазата, и Слав кея, да видим с тях, както Бог помогне, тъй ще направим. Горите широки и гъсти, те са нашата защита, не бойте се, юнаци бъдете, Бог е с нас“.

КЪДРА БУНАРА. Този кладенец Къдра бунара е в ахиевско землище, от Ахиево право на юг, близо срещу Марко чаласъ. Тука Тодор войвода, като се спрял с юнаците си да си починат и пият по една студена вода, задал се с говедата капъджиският говедар Недялко Нейков, който и той иде да пие вода. Той вече познал юнаците, не се стряска от тях, но и те него познават. Здрависал се с шуря си Тодор войвода, после и с юнаците и сядат. Попитал Тодор войвода: „Бате Недялко, което ви бях заръчал да кажете на Гяур Алия, казахте ли му?“ „Всичко му казах и биля още му надлъгах, много са изплашени, треперят, стягат се, пушки мажат, коне гласят, уж да ви преследват, но никой се не наема да тръгне, те още има от тях болни, хеле как се научиха за скендерлийската работа, съвсем изгаснаха. Вълча Колев забравиха, нето пък за вашите братя споменуват нещо. Сега харманят се привършува, капъджибашийката Гяур Алийца са в Джуранлий, оттам ще идат в Караджалий, ще вземат и Муртазовката, която била още болна от вашето гонене, и оттам ще минат през Арабаджиево с 4 пайтона, и арапинът Мерджан е с тях“. „Стига толкова — казал Тодор войвода, — ами хванете две телета от говедата най-хубави, ний ще ги заколим и цели опечем на хайдушки кебап и ще ви чакаме в Елидере, там ще ни търсите, и хляба принесете, нищо да не казваш за нази. Поздрави кака Злата. Сбогом, на добър ви час“.

ХУБАВА ОГЪРЛИЦА. Телетата се изпекли, ето и Недялко Нейков довтаса в Елидере с три магарета хляб. Тук се наели. Казал Тодор войвода: „Дружина, оттук ще станем и ще идем на асмалъка при Русчова гьол и ще завардим пътя, за да хванем Мерджана арапина“. Станали, отишле и завардили пътя. Колко дена са стоели и вардили пътя, не останали излъгани. Листото изсвири, скоро на крака, а шишанетата в ръце, пайтоните идат. Пайтоните пристигат с двадесет конница вардачи. Ето и Тодор войвода излиза с гол ятаган в ръка: „Стойте, долу оръжие сваляйте“, юнаците с шишанетата отстрана мерят и викат: „Не мърдайте, избити сте“. Ханъмките жално пищят, та плачат, атове скачат, вардачи се молят и пушки, пищови и големи ятагани на земя свалят. Юнаците, като прибрали всичко оръжие, казал Тодор войвода на ханъмките: „Стойте, не плачете, аз съм Тодор войвода, с жени юнашство нямам, вашата чест никой не може да докачи. Снемете арап Мерджана“ — казал Тодор войвода и арапинът като хвърковат се намерил между юнаците. Казал Тодор войвода на главната ханъмка капъджибашийка: „Ти ще кажеш на капъджибашията да приготви за всеки юнак по един заструг, пълен с рубета, а за мене десет, по един кат дрехи сърмалиени, 43 ризи и по една шапка. Ний ще му обадим къде ще да ги донесат и предадат на ръцете ни. Той от нази да се не бои, ний сме негови юнаци, ще му пазим честта, имота и живота. Ето 4 души мои ще ви пазят. — А на вардачите казал и строго заръчал: — Вий ще пазите харемите и в село заведете. Да ви не е срам, че ви взех силяха (оръжията), вам ще ви даде Гяур Алия други и по-хубави. Дайте си поясите, силяхите и гъргълъците. — Готови, разпасват ги и ги предават. — Мерджан ще остане при нас и ще го направим наш другар. Гяур Алийце, и ти, Муртазовке, да кажете на големците си хубай да стягат и [да не] мъчат сиромасите, защото ще преглеждаме един ден сметката им. Хайде, свободни сте, вървете си в пътя“. Изхлопаха пайтоните, та заминаха. Вардачите вървят напреж, но не наперчени — с наведени глави и увиснали уши…

„Е, Мерджане, ти не си вече Гяур Алиев чуляк, ти си наш другар, довечера Жела може да ви се надява, може и да ви сънува. — Мерджан плаче. — Я какъв е отпуснал дебелата черна бърна. Хаде, събирайте“ — и из гората набили гъсталака, и Мерджан 44 при войводата близо между юнаците. Тодор войвода говори: „Юнаци, гледайте да не изгубим новия юнак Мерджана, защото е тъмно и той прилича на тъмнотията. Ний тая нощ ще бъдем гости на мойте братя в село Арабаджиево. Опашете поясите на днешните бабаити, който е по със скъсан пояс, тъй и гъргълъците, а на Мерджана дайте пушките и той да се радва и наноси на пушки като наш юнак.

Пристигнахме. Тука ще се спрем. Тая гора е на брата ми Дели Нейка, този чардак е на брата ми Латина Стоян, под когото съм пладнил стадото му, а сега нагостя юнаците си. Ето и къщата му, и тя овчарска колиба. Тук стойте, но будни бъдете, караул. С мен ще додат четворица и Мерджан. Кънчо, на крак бъди. Хайде с мене и Мерджан. Отиват на къщата и Тодор войвода чука вратата: — Бульо, отвори, че щем ритнем вратата“. „Кой си ти?“ „Драгинко ти Тодор войвода“.

Отваря вратата и плаче: „Добря дошле, това черното куче отгде сте взели?“ „Той е наш юнак. Скоро да повикате братята Къня, Нейка и батя Стояна от овцете, защото тая нощ съм ви на гости с юнаците си заедно“.

Тази заповед на Тодор войвода за скоро се изпълнила, братята му, булите му, всички дошле, едни го здрависуват, други целуват и плачат, юнаци на крака с шишанета в ръка. Булите му — една му риза дава, друга му перчем и крътми глади, друга му лице със сълзи облива, а булчето му Станка Стойчева от с. Мисилимито отстрана стои и плаче[19]. Тодор войвода стои прав на крака и говори: „Ето мойто булче, позлатеното шишане, ето братята ми, моите позлатени кобур-чифте пищови. — Изважда ятагана: — Ето и позлатения ятаган за нашата свобода, който ми го подари Муртазата от с. Караджалий. Станкее, знаеш ли, че и ти беше на меджията, вам тежко, а мене солено. Аз зарад аретлика Вълча се реших, ето и Мерджан, мъжа на Жела Жекова. Скоро извикайте аретлика Вълча да го види“.

Накъсо да разкажем, всички се събрали и Вълчо Колев дошел. Казал Тодор войвода на аретлика си Вълчо: „Аретлик, ето вашия наместник Мерджан, който взе вашата любовница Жела за жена та я потурчи. Мерджан е сега наш другар, а Жела ще оттурчим, ако я искате, ще ви я дадем за жена. Аретлик, Жела Жекова, вашата любовница, ако се е запасла от наш Мерджана, като я вземеш за жена, какво ли катърче ще ви окончи? Мерджане, даваш ли милата си ханъмка Жела на Вълча Колев, за която се бихме, кога ви пристана?“ „На драго сърце давам я, не ми се свиди“. „Чуваш ли, не му се свиди. Донесте сирене, мляко, да се нахраним — казал Тодор войвода, — че имаме работа, на която и вази калесвам. Нахранихте ли се? Ставайте. Ако иска някой да си размени шишането с взетите от Гяур Алиевите юнаци, разменете ги, пищовите, ятаганите и от тях разменете, а които останат, ще ги оставим тука, за да не тежат на Мерджанова гръб. Бульо, ела ти тука. — Бръква в чантата си и изважда, по една шепа рубета им дава и на булчето си две. — Хайде, юнаци, бате Стоене, Къньо, Нейко, аретлик Вълчо, и вий с нази да ни изпроводите. Ах, да живей мой Мерджан — тупа го по врата. — Нам ще ни дадат копринени ризи, ама дайте и тези, те няма да ни артисат, и тези неща, които оставям, хубай ги скътайте. Сбогом, дружина, гледайте Мерджан да се не откаже от нази и набий из гъсталака“.

Тръгва и запява Тодор войвода: „Ах, драго ми й из гора зелена да ходя, отбор юнаци да водя. През кръст, през рамо златни паласки, светом светящи като ясното слънце“.

Листото изсвири. „Стайте, пристигнахме Русчова гьол, на това място правихме съзаклятие и тука още една работа има да вършим, не сме клали жертва (курбан). На венец и с шишанетата на ръце. Бае Стоене, Къньо, Нейко и аретлик Вълчо, и вий тук при мене. Мерджане, излез и ти, та си вземи ептеза и направи намаза“ — казал войводата.

И Мерджан, не знай какво се вий над главата му, послушал войводата си, опретнал се до лактите и взел една кратуна, която 47 била пълна с вода, умил се, та си взел ептеза и направил намаза. „Ха сега, Мерджане, седни на колене — и Мерджан седнал-неседнал, и арапската му глава се търкулила на зелената трева. — Теглете му трупа в храсталака, да не мърси с кръвта си хубавата зелена трева, а главата да седи, тя ще ни трябва“. Трупа дръпнали в храсталака. „Идете сега, та ми отсечете дива бяла асма и донесете ми тука“.

Отсекли асма и я подали, взима войводата асмата и пробива на арапската Мерджанова глава дупки през очите и превира през дупките дивата асма, та я направва на клуп, издига я нагоре и казва: „Хама хубава огърлица хаа, таман за Желина врат, да я окачи и носи, защото тя сега е млада ханъмка и какво ще й прилича на бялото лице и шарените гащи. Тази глава тая нощ ще я занесем и окачим отвън на капъджиските порти в с. Ахиево, че имаме и друга работа в Топракхисар, с хаджи Садулла, Тюфекчи Алия, Чолак Османа и хаджи Аптия. Хаде, взимайте мръсната черна арап Мерджанова глава, че скоро ще се съмне, не щем да завтасаме да я окачим на вратата“.

Казал Тодор войвода на братята си Стояна, Къня, Нейка и 48 аретлика си Вълча: „Тука това място е свято, но наопачина май доде, защото заклах черен курбан. Ама дано Бог го не има кусур“. Листото изсвири. „Хаде сбогом, че ний бързаме“ — и тръгнали.

За скоро стигнали в с. Ахиево, таман всички заспали сабах ойкосу [сутрешен сън], придебват и закачат Мерджановата арапска глава на портите. „На̀ ти, Жело, огърлица, а на Гяур Алия пача“ — и се връщат със смях в гората.

ТАЕН РАЗГОВОР. Когато се връщат тримата братя Тодор войводови в село, събрали се жените им в къщата на Стояна, запитали жените им: „Докъде изпроводихте Тодоровите юнаци?“ „Не питайте, той закла арапина, догде да видим, той му отхвърли главата като на пиле, занесе я в Ахиево да я окачат на капъджибашиските порти, за да я окачи Жела огърлица на врата си. Те пресрещнали вчера харемите на капъджибашията и арапина от пайтона взели, и тези пушки, които оставиха в нази, взели ги от вардачите на голямата ханъмка капъджибашийка. Много алтъни имат и турците, които се бяха толкоз изплашили, сега, като се научат, какво ли ще да стане? Лош кръвник наш Тодор…“ Жените, булката му плачат. „Мълчете, да не оплаквате арапина?“ — казал Стоян.

49 СТРАШНА БИТКА. Като се скитали ту тук, ту таме, намислил Тодор войвода да отиде и опита честта си на прочутото село Маллий (Смалвий), макар че биле турците твърде пушкари, пак се решил и завел юнаците си. Като влезли в селото, подредили две-три къщи, ама солено им дошло. Разбуждат се турчелята, запукват пушките, бой страшен се захванал. Тодор войвода с юнаците си сполучил да влезе в една река под един мост. Тука правили три дни битка, наместо хляб восък ели, когото носили в чантите си за нужно време. Събрали се от околните села турчелята, оградили ги, отвсякъде гърмят. Но и Тодор войводовите юнаци, гдето погледат с шишанетата си, куршумите им на празно не падали, много турци съсипали и избили. През най-сетната нощ излизат и нападат турците. Турците, уплашени, отворили им път и избягали настрана и Тодор войвода се освободил заедно с юнаците си, като имал само един Кънча леко ранен. Не щат да седят мирни, подир два дни влизат в село Енекчиево, та изгонюват всичките турци из село навън. И тук си взели каквото им трябвало, и хайде пак из гората.

Тодор войвода говори: „Дружина-а-а, юнаци, май опърничаво ни доде този път, ама пък сме биле юнаци, много турци обръснахме, от нас само Кънчо поизтегли малко, ама юнак без рана не ходи“.

50 СТРАХ ЗА ТУРЦИТЕ. ЛУДОТИЯ НА ВОЙВОДАТА. Като си поотдъхнали и починали юнаците из тези гъсти гори, казал Тодор войвода: „Дружина, юнаци, стягайте се, че пак ще имаме битка в турските села: оттук ще минем покрай село Аладжалий, ще пушнем пет фишекя срещу Пиранооларъ и ще заминем и се оттеглим в гората, и тъй в селата Сюлмешлий срещу Али Чауша, в Шахпазлий срещу Дели Османа — той аслъ е луд, още да си изгуби муските, да зададем на турците голям страх и да чуят и научат името ми и видят юнаците ми“. Това направили и изплашили турчелята и се оттеглили из гората, и излели при Къдра бунара да си починат и пийнат студена водица. „Кънчо, ела тука казал войводата. — Ела да ти видя болката и да я поумия със студена вода. — Умива я и превързува и казва: — Нищо, не е болка за умиралка, юнак без рана не ходи, ами ти колко ли гъжви изпроводи на онзи свят. Ай сега ще наберем от хайдутските треви и листа, ще превържем и скоро ще оздравей като на кученце“. Кънчо става и скача на крака. „Хайде, пийте по една вода, комуто се пие, че ще идем при батя Недялка да ни нагости, че огладняхме. Ей говедата среща, чувайте звънците, догде да опечем телетата, и хлябът ще доде от Ахиево, бати Недялко е пъргав“.

51 БАЙРАК (ЗНАМЯ). Стават всички юнаци и Тодор войвода ги повежда към показаните капъджибашиски говеда (черда). Недялко Нейков гледал от едно високо дърво. Като ги съзрял, по-скоро слял, та ги посрещнал: „Добря ми дошле, юнаци“ — и целунал Тодор войвода по челото. „Бати Недялко — казал Тодор войвода, — не ще много разговор, белли я, гладни сме, ще ни гостиш“. „На драго сърце. Я гледайте какви хубави и угоени тлъсти телета, харесувайте и колете“. „Стоене, Вълко, Милко, Кольо, Станко, Иване, дръжте всички, юнаци, колете и тътрете в Елидере. Там е мястото като за нази нехранимайковци. А ти, бате Недялко, знайш, я по-скоро в село за хляб и чу ли где ще го донесеш?“ „Чух и разбрах“. Качува се на магаричката си и тръгва за хляб. Гладни хрътове, кардаш, запретнали се до лахте, едни дерат, други дърва берат, други огън кладат, за всички има работа. И за скоро опекли 4 теленца цели на шиш хайдут-кебапъ. Чакат за хляб, ето сътмач Недялко довтасал и донел хляба с четири магарета, отгде го й събрал тъй за скоро, той самси знай. „Караул. Хъ пък вий сядайте и късайте парчета кокалак 52 по зелената трева, та ежте, хъ и ти, бате Недялко, сядай и тебе да гостим. Е, бати Недялко, нагости ли се, казувай какво ново има във вашето село“ — каза Тодор войвода.

„В нашето село има много неща, но не можа ви доказа всички, Тодоре. Когато си дойде харемът на капъджибашията и слезе в чифликя, с глас извика, та изрева, тъй и другите ханъмки, а пък най-смешни бяха техните вардачи. Друг път дотолкоз бяха наперчени, щото нито път им се минува, нето насреща им се излиза. А сега тъй бяха посърнали и умислени, като обрусени круши. Гяур Алия, като ги видя тъй голи и обрани, без силях, трътна им един хубав бой и ги запря. През нея нощ не знам какво станало на Гяур Алия, дали е било от яд, че му пресряшкали харема, или че бабаитите му си дали силяха, или от друга някоя работа, та не можал да тури око на око да заспи сън“. „Ами, бати Недялко, видя ли ваш Мерджана до портите отгоре, като варди караул?“ „Видях го, харен обешелник. Слушайте да ви прикажа: Гяур Алия, като не можел да спи нея нощ, станал рано, когато всички негови вардачи биле заспали. Отваря портите, вижда главата Мерджанова, закачена на портите, извиква с голям глас и пада полумъртъв на земята. Разбуждат се неговите страшни бабаити, гледат, Гяур Алия лежи полумъртъв, прострян на земята, виждат Мерджановата глава закачена на портите, слушат харемите, като пищят в конака, и мислят, че Тодор войвода е при тях. Едни ятагани вадят и се крият, други с пищови и пушки пушкат, та гърмят, други викат амана-а, юря-а-а-а. Страх — тръцук голям. Гяур Алия, като лежеше, захвана да се търкаля и балболи: «Амана йолдум». [Божичко, умирам.] Взеха го на ръце, та го качиха горя и сега бил много зле болен, и страх ги й да го занесат в Ески Заара, ами проводиха чифчи-кеясъ Пенча за илач“. „Ами Жела видя ли Мерджановата глава и плака ли за него? Речете й да не плаче, ний проводихме на нея бакшиш огърлица, Мерджановата глава, да я окачва на врата си и да я носи“. „Жела ще роди арапче, тя кончна“. „Ха, аретлика Вълчо ще удари кьораво, ако му я вземем за жена. — Ха-ха-ха-а-а-а — смей се. — Харен дамазлък ще му окончи Жела. Бати Недялко, ти утре ще идеш на Ески Заара за цяр, да вземеш 100 драма чист восък, в нази се намира, ама не е чист, 100 драма чиста лой нестопена, таазе. Лой може и ний оттук да си вземем от овен, кога заколим. 200 драма бяла дъвка, 4 младочени пръчки от сърчовка и чист нов тевтик. Да поздравиш мойте аретлици Аладжов Стояна, Гешоолу Димитра и Гълъба, да купят хубава алена кадифя и да ми я ушият за байрак и изпроводят с вази, и да им разкажеш за нази, както си ни видял. Да додат с нази, сега му е времето, да оставят тоз касаплък и стига да ядат турските ятагани. Аладжов Стоян да ми посвири с кавала, той си изпълнил желанието, взел за жена дядова Боюва Тяна от нашето село.[20] Гълъб ще си изяде главата зарад таз Дерменджи Станчева Станка. Държи ли му да я остай, че да доде с нази. — Бърка в чантата и изважда една шепа желтици, та ги дава и казва: — На ти тези желтици, дай ги на кака Злата да ме споменува, кога умра. Ще ви чакаме на Манда бозалъ, там ще ни търсите. Сбогом, на добър ви час“.

БАЙМАКА ДОЙКО ОТ С. ГАЛАШМАНЛИЙ. Баймака Дойко много овце и кози извадил, имал около хиляда овце, кози отделно около осемстотин. Само той живеел в с. Талашманлий между турците. Казал Тодор войвода: „Момчета, ний ще се излягаме тука, на Манда бозалъ, догде пристигне бати Недялко, но вижте от тези кози нещо за едене — кич ли ще е или ярета, скоро“.

(…)

56 НЕДЯЛКО НЕЙКОВ. „Добър ден, юнаци, аз се позабавих, ама не го имайте за кусур“ — слиза от магаричката. Тодор войвода: „Добря дошел, бате Недялко. Ти не се забави, ами свърши ли работа, ела тука при мене, та ми разкажи какво научи“. „Чакайте — снима дисагите от магаричката и казва: — На ви церовете. Ето и байрака вземете и гледайте дали ще ви хареса“. Взема го Тодор войвода, изглежда го, много хубав го направили, издига го нагоре и казва на дружината си: „Юнаци, харесувате ли го?“ Всички: „Много добър го изработили, харесуваме го“. „Харесувате го, ама да видим кой ще се наима да го носи. Ами друго още какво научи, бай Недялко?“ „На арапина Мерджана носили главата на капъджибашията и в табаханата на табаците, но всички изплашени, треперят от името ви. Каза ми Калпакчи Стойчо, че капъджибашията му смарладисал да прави нови постове от най-добри агнешки кожи и колкото сърмакеши имало в Ески Заара, все сърмалиени дрехи работели, за това и Гълъб ни разправи. Аладжов, Гешоолу и Гълъб, те направиха байрака и ми го дадоха да ви поздравя с него. Много им се иска да се видят с вази“. „Стига, ела да те нагостим от дядова Дойкова кич, че си върви със здраве“.

57 ЧОП (ЖРЕБИЕ). Тодор войвода свикал юнаците си и им казал: „Всеки един от вази ще си направи по една празна четелка, а че на една от тях ще напишем кръст и ще ги турим в една чанта и всеки ще бръкне да извади по една четелка. Комуто се падне с кръста четелката, той ще да носи байрака и него ще направим байрактарин“.

Всеки си направил четелка, като набележили на една кръст, събрали ги и ги пуснали в една от чантите си и захванали да бъркат и да си изваждат всеки по една. Когато Вълко бръкнал, извадил с кръста четелката, всички извикали: „Вълко е байрактарин, нему се падна чопът. Да му е честито“.

ХОДЖАТА МОЛЛА ОСМАН ХАРДАЛ СЕЙ И НЕСЕ ПАЧИ ЯЙЦА. „Станете, та отсечете една дръжка за байрака от дрян, да закачим байрака, да го дигнем и понесем на пред дружината. Оттук като станем, ще минем през сред Талашманлий, покрай Маджарова чифлик, да поразлаем и изплашим тамкашните кучета. — Листото изсвири. — Хаде, юнаци, на крака, с наперчени ятагани и шишанета на рамо. Хъ, Вълко, вземи и дигни байрака на пред юнаци“. Вълко издига байрака, Тодор войвода го тупа по гърба и му говори: „Да ти е честит, Вълко, много ви прилича, сякаш че с него ва й родила майка ви. Хаде след мене“ — повежда ги и песен запял: — „Ах, Вълко, Вълко, Вълко байрактар…“ „Дружина, ето наближаваме селото, ще минем през средата му, пушка няма да пушкаме. Само наперчете ятаганите си и на шишанетата си кошку бъдете“.

Туркини с глас ревнали, турчета писнали, турци из миши дупки се натъпкали. Тодор войвода нищо не говорил, нето подържал, само като вървял, думал с висок глас: „Прах-пепел“. Тъй преминали мирно през селото, покрай Маданбюлю, хасърлъка, спират се срещу Топракхисар. Спрял се Тодор войвода и казал: „С мене ще додат осем души да ида в джамията при ходжата молла Османа. Вий ще седите тука, до корията, наредени наред, с курдисани шишанета, срещу джамията и байрака издигнете нависоко, да се вижда“.

Взима с него си войводата осем души и право при джамията, спира се и повиква ходжата молла Османа и му казва: „Скоро да ми повикаш хаджи Садулла̀, тюфекчи Алия, Чолак Османа и хаджи Аптия“. Ходжата темане прави и за скоро тичешката ги събра и представи пред Тодор войвода.

Ходжата, агите темане правят и прави на крака треперят. Тодор войвода им казва: „Искам от вази десет оки барут, тридесет оки куршум, петдесет чифта нови цървули с навущата и връвтите, тридесет малки патета цели, сготвени и кавардисани с прясно масло, четири баници и четири пещи хляб, пет оки опукано смляно каве. Това ако не послушате, на прах и пепел ще направя селото ви и вази живи ще издера. Тези неща ще ми принесете при хасърлъка в Мадан бюлю“. „Всичко ще извършим на драго сърце, ефенди, само ти се молим и етекя ви целуваме, селото ни не закачай и децата ни съжали“. Връща се назад при дружината си и хайде из шумалъка.

СТРАХ ЛОЗЕ ПАЗИ. Клети пъзливи турци, сякаш че всичко било готово. Кога събраха толкоз неща и на другия ден с коля принели и предали на Тодор войвода при хасърлъка в Мадан бюлю. Тодор войвода ги накарал да хапнат от всичко, което било принесено за едене, и ги изпуснал да си идат в село. Турците: „Юнак человек този…“

60 ГОЩАВКА. „Караул. Хвъргайте самуните по зелената трева и полагайте целите патета, че и баници има. Сетне и каве. Пъзливи турци, позапълни им очите, да ти вземат страха, че дави, както щеш. Ха-ха-ха — смей се Тодор войвода и кани дружината си: — Наежте се и обуйте новите си цървули, и навуща привържете, та навийте новите връвти. Оттук ще станем и ще идем на Алмъка при Курбалията на студения кайнак, там ще поседим, дорде си направим фишеци на шишанетата, защото джепането ни се привърши“. Тодор войвода, като си приготвял джепане на юнаците, къде е ходел, какво е правил, къде се е хранил не знам. Вълк на ялово не востава.

КРЪСТНИК И КРЪЩЕЛНИЦИ. Капъджибашията, като яптърднсал препоръчаните сърмалиени дрехи от Тодор войвода, изпроводил ги до Гяур Алия в с. Ахпево да се научи накъде се намира Тодор войвода, да му ги изпроводи заедно със заструзите, които биле запечатани със същия му печат.

Гяур Алия мисли как да издири и изпита накъде се намира Тодор войвода. Заръчал на говедарите си и овчарите да питат и като се изучат, да му обадят.

61 Кой ще да ги намери друг освен Недялко Нейков. Разлутал се Недялко по овчари, по говедари, взели посоката и ги намира в Молловата кория при Енева вир.

Тодор войвода скача на крака, и всички юнаци. „Бати Недялко, що е това? — Извиква караула и му казва: — Защо не обадихте, че човек иде?“ Караулът се оправдава и казва: „Не обадихме, защото го познаваме“. Недялко Нейков: „Не се сърди, Тодор войводо, аз ви нося много здраве от капъджибашията и Гяур Алия, дрехите им додоха, кажете на кое място да ви ги принесем“. „Ще ги принесете на Шумолатата могила“. „Довечера там ще ви търсим“. „Там, там, ходи, по-скоро върви“.

Недялко Нейков, като си отишел, казал на Гяур Алия, че днеска, като пасях говедата из гората, урадисах върху един човек от Тодор войводовата чета, разправих му за дрехите и той ми заръча да му ги изпроводите в Средна гора, при трита върха баира.

Развикал се Гяур Алия из чифлика: „Скоро семерлии коне и 62тварете дрехите на тях, хубай ги свързувайте и по-скоро носете, да не стане сърдитина. Недялко, ти ще занесеш дрехите“. „Страх ма й от него, не мога“. Гяур Алия: „Страх те, не страх те, ще идеш да ги занесеш“. „Ефендим, ами ако не хареса някоя дреха, какво да му думам, той страшен чуляк, отсича ми главата, нали й язък за мойте деца“. „Ако не хареса, да я върне, по-хубава ще му проводим“. „Ефендим, няма ли един кабил да проводим от нашите заптии да ме вардят по пътя да не би други някои да ме пресрещнат по пътя и ме оберат, тогаз какъв отговор ще давам“. Заптиите треперят. Сърдито, Гяур Алия: „Освен него друг кой ще те срещне и кому държи на… а, кому държи да ходи вечери из горите; да проводя заптии да ги изколи като Мерджана? — Заплака. — Хъ по-скоро взимай конете, че се стъмни, не можеш ги намери“. „Ще се наема, че каквото стане“.

Повежда коня Недялко и тръгнува, като се преструва и заплаква. Недялко, като излезе от село, възседна едина кон, а другия поведе и за скоро пристигна Шумолатата могила. Караулът: „Кой си?“ „Ваш Недялко“. Листото изсвири: „Всички тука, бате Недялко, ти ли си и добря дошел, хайде след мене, вземете конете, бате Недялко, и ти с нас върви. Варда“. Тодор войвода върви напреж, та крачи и си говори: „Бати Стоене, готви се, че гости ви идат. Станке, ти пак ще плачеш“.

Стигнаха в двора, кучетата залаха, Тодор войвода се провикна: „Буле Стоенице, стани, та си посрещни гостите“. Буля му го позна по гласа, скочи, та отвори вратата, посрещна ги, с плач говори: „Добря дошел, драгинко войводо — целува го, — и вий добря дошле, юнаци“. „Бульо, не ще много приказки, по-скоро извикайте братята ми да додат, че бързам“. Сякаш че ги биле чакали, всички завтасаха, та додоха. Здрависаха се и с плач се целунаха. Тодор войвода каза: „Запалете кандилата, не е много тъмно, но пак трябват, докарайте конете“.

Като стовари чувалите, та ги отвори, лъснаха се онези дрехи като слънце, копринени ризи, шапки, заструзите остави за по-подир. Тези дрехи, гдето е джемаданът със сърмалиени пюсюоли, те са за войводата. Взима ги. „Хъ, юнаци, съблачайте тези мушами и скоро се облачайте“. За такива дрехи кой се не съблача? Измиха се тези ми ти юнаци, облякоха тези светли и лъскави дрехи, препасаха силяхи и гъргълъци, натъкнаха ятагани и кобур-чифте пищови, наложиха нови лъскави шапки, засукаха мустаци, удариха на рамо шишанета, да ти е драго да ги гледаш — лъснаха се, та светнаха от краката до главата. Тодор войвода и той се премени както другите, но неговите дрехи все имаха по едно зеде.

Каза Тодор войвода: „Е, братя, калтату ни облече с хубави дрехи, но да видим дали ни й проводил кръст Божи. Дайте да постелем нещо“. Донесоха, постелиха една черга, изсипва заструзите, взема два на ръцете си: денк, денк — това му й теглилката. Прегледа им печатите — небутани, причете ги — таман сметката му. Тука му й джумбюшът, отлюпва един и сипва го на чергата, лъснаха се онези лъскави рубета, слънце невидели. Тъй и друг един по един, изсипал ги всички на чергата, станало една камара желтици. Само един заструг остави и него подари на батя 65 си Недялка и му каза: „Давам ти този заструг за спомен, гдето ни вярно шеташ. Хубав кръст Божи ни подарил калтату капъджибашия. — Провикна се Тодор войвода: — Вълко байрактар, байрака (знамето) развей, юнаци, всички наред и шишанетата на рамена. — Изважда Тодор войвода ятагана си и говори: — Бате Стоене, Къньо, Нейко, тези ми са юнаците, вижте какво ги хубай премени калтату им капъджибашия, а пък Гяур Алия е подкум. Аресувате ли ги?“ Говори Латина Стоян: „Много добри юнаци си си избрал, Тодор войвода, да ви са живи, вий сте уплашили не само капъджията и неговите прочути бабаити (Тодор войводови самунджии), но и от околните села турците от името ви треперят“. „Булии, Стоенице, Къньовице, Нейковице и ти, Станке, не плачи, че главата ви. Елате тука близо при мене“. „Тука сме, тука“. Бута с ятагана си желтиците, смей се и говори: „Нашият калтату капъджибашия ни ги подари, кръст Божи. Да споменуваме арапина му Мерджана и че сме запазили честта на харема му“. „Много желтици, драгинко войводо, те слънце невидели, какво ще ги правите толкоз?“ „Какво ще ги правим, бульо 66 Стоенице, гледай. Марчо, дай голямата сърнешка чанта, разгърни я. Стоене, Владе, Коста, елате, събирайте и блъскайте в дарджика. Чакайте. — Взима Тодор войвода една стиска желтици и казва: — На, бульо Стоенице, че ти много си ми слугувала. — Тъй също и на двете си були Кънювица и Нейковица по една, а на Станка пет кривача желтици и им казва: — Това ви подарявам за спомен, кога умра, да ме споменувате. Събирайте пак в дарджика“.

И тъй наблъскаха всички желтици в чантата. Затяга я Тодор войвода и казва: „Вземи я, Марчо. Караул. То тук и дяволът не знай, но все пак трябва да си знаем: покрито мляко котки го не ядат. Дружина, свободни бъдете. — И сядат братята му наред до него. — Бати Недялко, ела и ти, че очите ми са в тебе, ти ми облече юнаците, заструга да не изгубиш — смей се Тодор войвода. — Ний ще проводим един нишан на Гяур Алия да се убеди, че всичко е изпроводил и напълно приехме. Нишанът ще бъде една тапанджа, която бяхме взели от неговите бабаити, и един заструг, да не дадете вашия! — Смей се. — Ха-ха-а-а, за даване ли й. Ами с какво ще ни прегостите?“ „Всичко се приготвюва, само хляба по ще закъсней“. „Е, бати Нейко, вий как се поменувате с аретлика си Фариз молла бея, вий сте с него дупе и гащи. Той досега нищо не на й подарил, само няколко пъти са ни гостили овчарите му. Ама и него ще постреснем, а то досега за ваш хатър, ама и ти да не ми си брат, ще ви кажа турско аретлишство как се прави“. „Братче Тодор войводо — казал Нейко, — Фариз молла бей той всичко чува и знай за вас и знай, че си ми братче, и много се страхува от вас, но като вий мой брат, надържа се според мене, че ще му пазите честта от всяка една страна, и затова повече ме почита и обича и каквото кажа, думата две не прави“. „Ами още ходите ли да му изкарвате безплатни помагачи да му работят меджия сиромасите?“ „Сегиз-тогиз стига“. „Батьо Къньо, вий как се поменувате с нашите комшии Дурака и Таир бея?“ „Тодор войводо, вий откак сте се карландисали по горите, те са много меки и кротки като агнета, те са уплашени още от зачалото, кога ви видяха хората му на меджията и ви принесоха гозби, та ви нагостиха, и те всичко знаят къде сте ходили и какви работи сте извършили. Много имат страх от вази, но според нази се насърчуват и се надяват, като сме комшии, ще им пазите честта“. „Бате Стоене, вий живейте из горите с овцете и козите между страшни бабаити, бейски коруджии. Дохаждат ли при вази да искат препечен кебап и нови навуща, талашманлийският ходжа дохажда ли при вази на егрекя да иска прясно мляко и угурт?“ „Тодоре, вий откак хванахте и тръгнахте в този път и станахте воевода на вашите добри юнаци, силни като аслани, Бог да им варди и пази живота, Тодоре, вий когато ме оставихте при овцете и набихте из гората с моята тапанджа, набихте и не се повърнахте, очаквах и много се косях и казвах така: този моя брат Тодор много пътя съм го бил за ум, но и сега да ми е на ръце, хубав даяк ще му тръгна. Нему ли остана да повдига бой и да се бий за людски любовници с гяуралиевци, най-прочутите зверове на света“. „Бате, удари ме да ви премине, но виждаш ли мойте юнаци, ти ще го направиш на шега, но те шега не знаят“.

„За тези, за които ме питаш, Тодоре, не при мене да додат, но гласа на хлопките на овцете ми като чуят, в миши дупки се крият 69 и на кучетата ми пътя не минуват. Талашманлийският ходжа миришат му сините чентени и не заминава покрай мене, камо ли прясно мляко и угурт да иска. Каза ми овчарят Кара Иван от Топракхисар, че вий сте преминали с юнаците си посред пладне през Талашманлий и сте отишле лично при джамията Топракхисар, и като се върнали турците, на другия ден прали им на всичките турци гащите и на ходжата сините чентени. Това и нашите агалари знаят“. „Ами вий, мои були, още тъй ли ви разкарват голите мръсни назъря̀, искат ли от вази да им правите престъргани пити, тъпкани цели кокошки, мазни баници и булгурен пилаф?“ „Те забравиха това, драгинко войвода, ти да знайш ханъмките какви бакшиши носят на вашата булка Станка, курабии ли, баклави и какви неща не щеш, кой е виждал таквиз сладки и шекерлии гозби. И ний според булката ви Станка хубай тъпаним“. „Носят, зер Тодор войвода хапе. Тъпанете. Бати Недялко, 70 ти какво ще ми кажеш за Гяур Алия, когато ви проводи да принесете дрехите, какво ви каза и сърдит ли беше?“ „Когато му аз казах, че хайдут Тодор се намерил в Средна гора, при трите върха баира, казах, че за дрехите заповядахте там да ги изпроводи през нощта. Развика се Гяур Алия, завика из чифликя: «Скоро два коня със семери и тварете дрехите на тях, и хубай ги завързувайте, да не би нещо да се изгуби, че какъв джувап ще даваме на капъджибашията». Натовариха конете, Гяур Алия ме повика да взема конете и да ви донеса дрехите. Аз му отказвах да се наема, защото ма й уж страх да ма не убийте. Той пак казва: «Ти ще вървиш!» Най-подир му се помолих и му казах да ми даде четири души от заптиетата си да ме вардят из пътя, да не би някой други да ме посрещнат и вземат дрехите от мене. Той ту позеленява, ту по-желтява, заптиите треперят да не би да ме послуша и проводи някои от тях с мене — как ще да му откажат. «Ти ще вървиш, кой ще те срещне, друг освен него кой смей да ходи вечер». Аз се престорих, взех конете, заплаках и ги поведох“. „Пак щем се разговаря, втаса ли еденето, че огладняхме“. „Всичко е готово, хайде, принасяме и слагаме“.

„За тези, за които ме питаш, Тодоре, не при мене да додат, но гласа на хлопките на овцете ми като чуят, в миши дупки се крият 69 и на кучетата ми пътя не минуват. Талашманлийският ходжа миришат му сините чентени и не заминава покрай мене, камо ли прясно мляко и угурт да иска. Каза ми овчарят Кара Иван от Топракхисар, че вий сте преминали с юнаците си посред пладне през Талашманлий и сте отишле лично при джамията Топракхисар, и като се върнали турците, на другия ден прали им на всичките турци гащите и на ходжата сините чентени. Това и нашите агалари знаят“. „Ами вий, мои були, още тъй ли ви разкарват голите мръсни назъря̀, искат ли от вази да им правите престъргани пити, тъпкани цели кокошки, мазни баници и булгурен пилаф?“ „Те забравиха това, драгинко войвода, ти да знайш ханъмките какви бакшиши носят на вашата булка Станка, курабии ли, баклави и какви неща не щеш, кой е виждал таквиз сладки и шекерлии гозби. И ний според булката ви Станка хубай тъпаним“. „Носят, зер Тодор войвода хапе. Тъпанете. Бати Недялко, 70 ти какво ще ми кажеш за Гяур Алия, когато ви проводи да принесете дрехите, какво ви каза и сърдит ли беше?“ „Когато му аз казах, че хайдут Тодор се намерил в Средна гора, при трите върха баира, казах, че за дрехите заповядахте там да ги изпроводи през нощта. Развика се Гяур Алия, завика из чифликя: «Скоро два коня със семери и тварете дрехите на тях, и хубай ги завързувайте, да не би нещо да се изгуби, че какъв джувап ще даваме на капъджибашията». Натовариха конете, Гяур Алия ме повика да взема конете и да ви донеса дрехите. Аз му отказвах да се наема, защото ма й уж страх да ма не убийте. Той пак казва: «Ти ще вървиш!» Най-подир му се помолих и му казах да ми даде четири души от заптиетата си да ме вардят из пътя, да не би някой други да ме посрещнат и вземат дрехите от мене. Той ту позеленява, ту по-желтява, заптиите треперят да не би да ме послуша и проводи някои от тях с мене — как ще да му откажат. «Ти ще вървиш, кой ще те срещне, друг освен него кой смей да ходи вечер». Аз се престорих, взех конете, заплаках и ги поведох“. „Пак щем се разговаря, втаса ли еденето, че огладняхме“. „Всичко е готово, хайде, принасяме и слагаме“.

Една размесна извита китка се накичи на Тодор войводовата дясна страна. „Що е това, бульо Стоенице?“ „Тази китка ви даде Станка да ви накича, много ви мяза, да ви й честита“;. Всички честитят.

71 (…) Изведнъж заплющяха кокалака. Тодор войвода: „Тези жътвари много изгладнели, сякаш че три дни хляб не ели, ама и то се случва понякогаж. Бати Недялко, нахрани ли се, че наближи да се разсъмнува, на ви тая тапанджа, те я познават, и този заструг да го увериш, че си ни предал всичките неща. Поздрави го и му кажи да се готви, може да му додем на гости, сега станахме роднина. Тапанджата да повърне назад, че тя е заимински кокал“.

КАПАТА ПАДНА, КЕЛЯТ СЕ ОТВОРИ „Бати Нейко, тук в село ли са Дуракаа и Таир бей? Искам да се видя с тях“. „В село са и двамата“. „Да идеш да ги поздравиш от мене и да им кажеш да додат да се видим с назърите и коруджиите си заедно. Ако откажат, кажи им, че аз самичък с юнаците си ще им ида на гости. Но ще стреснем харемите им“. „Холан, Тодор войводо, за какво ти са тези кучета, та ги викаш, нали знаеш“. „Какво знам, ти гаче ги защитаваш. Не бой се, нищо няма да им реча. Ха ставай и върви скоро, та ги повикай, то се съмна, аз ще излезя да ме видят всички роди и роднини, малки и големи, в селото ни“. „Ето отивам, ама нещо зло да не направиш?“ „Ако искам да им направя, ти ще ги опазиш!“

Дели Нейко стана, отиде и пак дохажда и казва: „Казах им и те се стягат и след мене идат“. Листото изсвири, Тодор войвода: „Юнаци, на крака и шишанетата на рамо, Вълко байрактар, байрак развий, Марчо, след мене. Бате Стоене, Къньо, Нейко, жени и деца и вий елате след нази. Ний ще идем при Келешова кладенец и там ще се разговаряме с големците, за да ни видят малки и големи, жени и деца хайде, на добър час, юнаци. Стойте наред, този е Келешова кладенец“.

Ето и отсреща идат Дуракаа и Таир бей с назърите и коруджиите си. Наближиха Дуракаа и Таир бей. Тодор войвода се отдели малко нанапреж и тръгна среща им и пак се запря. Те отдалеч му направиха по турски темелле, същото и Тодор войвода направи. Разтичаха се назърите, коруджиите за черги и килими в чифлиците, донесоха, постлаха ги, нахвъргаха възглавници. Дуракаа покани Тодор войвода, като му рече: „Тодор ефенде, седнете“. „Вий седнете, аз после ще седна“. Седнаха.

Покани братята си Стояна, Къня, Нейка и други още от село, които бяха дошле да видят Тодор войвода и юнаците му. Турците седят на постелката, Тодор войвода прав на крака, наперчен, с лъскаво шишане на рамо, и захвана да се разговаря с тях. „Кажете, бей ефенделер, скоро не сме се виждали, здрави ли сте, как бяха екините ви, имаха ли хубаво зърно, комшиите ви слушат ли ви? По меджии още разкарвате ли ги, назърите и коруджиите ви по къра и в село за баници и кокошки бият ли ги?“ „Тодор ефенде! И ако го имаше този обичай да изкарваме меджии, за да ни работят, то и ний видяхме, че не е добър този обичай, оставихме го, ако и да сме го запомнили от бащите си. Назърите и коруджиите ни като братя живеят с комшиите ни, питай ги, 74 нека се оплачат“ — казал Дуракаа и млъкнал.

Таир бей само изглеждал юнаците и си гладел брадата.

Тодор войвода: „Бей ефенде! Тъй искам да живейте с мойте братя и комшиите, да живейте като братя. Аз, макар да съм се прочул, че съм станал хайдутин, но у мене има човещина. Отсега нататък от мене се не бойте, ний сме комшии. Ако и да правим нейде лошо, но според хората, както се отнасят към нас, също и ний към тях. А на вази обещавам на вярно като ваш комшия, че ще ви пазя честта, имота и живота“. Дуракаа: „Тъй те искам, господин Тодоре, с хиляди да живееш“. „Дуракаа, виждаш ли мойте юнаци, всичките са хвърковати и като аслани силни, нийде ме не засрамят и все ми работа свършуват, затова ги много обичам и затова съм ги облякъл в такива сърмалиени дрехи“. Дуракаа: „Да живеят, господин Тодоре, виждам и разбирам какви юнаци са тези левове“. Тодор войвода: „Викайте 75 Гайдаджи Митя Петков да посвири с гайдата на юнаците, че ще заминуваме скоро“. Дуракаа: „Скоро кея Митю да доде“.

Кея Митю доде и наду гайдата, та засвири. Набраха се жени и деца отстрана, едни си други думаха: „Казват за Тодора, че станал хайдутин, а пък той станал паша. Станка, булката му, като го гледа, какво ли й на сърцето?“ Ханъмките през плета надничат, та гледат и си хортуват: „Вай какви хубави човеци са тези юнаци, дрехите им, тъй и оружията им като слъицева заря дават светлина. Гледайте, гледайте, наш Тодор паша станал“.

„Батьо Митьо, посвири на хоро на мойте юнаци, да поиграят тъй, от място, както си седят, без да се хващат за ръце“. Гайджи Митю засвири на хоро и Тодор войвода тропа от място и казва на юнаците си: „Ха и вий така от място тропайте да се натропаме, че се не знай накъде ще пътуваме. Спри гайдата, батьо Митьо, ний се наиграхме, ами дано се намери в къшлите а̀ че 76 кашкавал, или каквото бъде, довечера да ни гостят, на което място ви покажем, там принесете хляба да ядем“. Тодор войвода не седна, но все на крака седя и се разговаря с бейовете. Също и юнаците му не седнаха, на крака наред, както ги беше наредил войводата им.

Листото изсвири и каза Тодор войвода на бейовете: „Господа бейове, станете на крака да се опростим и едни други поздравим. Слушайте още веднъж да ви дам едно наставление. Тези меджии, които са от бащите ви обичай останали, да потъпкувате и съсипувате бедните сиромаси, вий тези обичаи оставете, отхвърлете и потъпчете. На коруджиите и назърите си заповед дайте толкова зверства да не стануват. Гледайте, мене господин Тодор не ме казват, мене казват Тодор войвода. Гледайте ме от крака до глава, това позлатено шишане, този от сапена дръжка нож, тези кобур-пищови съм взел от вашия големец господин Муртаза. Вий може да сте чули работите, които съм вършил. Ний сме съседи, аз ще пазя имота ви, честта ви и живота ви. По някои места правя прах и пепел“.

Казал Тодор войвода: „Еденето ще принесете на прополените“. Темеллендо̀суват се с агите и тръгва, та повежда юнаците си през братовите си дворища и набива гората. Всички, които го изпращали, изглеждали го, догде се затули в гората, и се върнали. А бейовете хванаха се за брада и с клюмната глава отидоха в чифлиците си, та се скриха, от страх те се биле много изплашили.

Тодор войвода три годин правел войводалък и със знамя ходел, българи пазил и защитавал. Турците много мразил и затова ги толкова наплашил, защото от името му треперели. Парите ги събирал от турците като данък, с много здраве и с нож. Той дотолкова сполучил да наплаши турците, щото накарал Гяур Алия и Муртазата да носят на жена му дърва, брашно, кътък и пари.

На Тодор войвода помагали в него време и горите: от Арабаджиево погледни към изток, от село, като набиеш гората, може да излезеш на трита баира все из гора. На юг от село — до Марица. На запад от село се качи по диви лози като чардак и върви по тях. И тук все из гора ще вървиш и ще се намериш [в] Средна гора.

Още една помощ имал Тодор войвода. В него време се разбунтували и скарали помежду си капъджията от Ески Заара, Харамията от Казанлък и х. Еминаа от Хасково, едни други захванали да се бият и да събират чети от всякаква народност. Това било в третата година на Тодор войвода.

ТАПАНДЖА И ЗАСТРУГ. Недялко Нейков, като принесе и предаде нещата на Тодор войвода, които му ги беше дал Гяур Алия, еде хляб заедно с Тодор войвода и видя всичко, което беше в чувалите. Като да си тръгне, Тодор войвода му даде една тапанджа, която бе взел от Гяур-Алиевите бабаити, и един празен заструг, за да увери Гяур Алия, че е приел всичко, що му беше изпроводил със съртмача им Недялко Нейков.

Недялко Нейков влиза в чифликя, оставя конете, взима тапанджата и заструга и право в Гяур-Алиевата одая.

78а Гяур Алия, щом го видял, и скочил на крака. Недялко дойде да му направи темане и целуне етекя, той го спрял и попитал: „Принесе ли всичко, което изпроводих?“ „Всичко принесох и предадох“. „Как ги намери?“ „Ефендим, аз още щом излязох из село, като набих в гората, те биле увързали всички пътища. Изпищя едно нещо и завчас като вълци ме забиколиха, взеха конете от мене и ме забраха с тях си из гората. Излязохме на една поляна, там седеше големецът им и байрак има при него, и много хора с пушки“. „Видя ли в заструзите какво имаше, дали беше халва или баклава?“ „Не видях, малко шекер ми дадоха, та хапнах и водата сръбнах“. „Нещо не каза ли?“ „Тъй рече големецът им, че по-добре щяло да бъде да сте го биле повикали да доде в чифликя и там да му предадете нещата“. „Няма работа тука“ — отговаря Гяур Алия. „Той проводи тая тапанджа и заструга да се уверите, че е приел всичко, което му изпратихте. Заръча тапанджата да му изпроводите пак назад, а у заструзите щял да турга сирене на хората си“. — Целува етекя на Гяур Алия и си отхожда. Мастор на лъжите този Недялко.

79 КАРА ИВАНОВА СИН ВЛАДИ ОТ С. АХЪРИТО. Влади Караиванов от с. Ахърито в това време бил хепидже прочут и богат. Той имал ливада при Шумолатата могила до реката, гдето и Тодор войвода се намирал понякогаж на това място. Когато Влади Караиванов покосил веднъж ливадата си и отишел с коля да вдига със синовете си сеното, случил се и Тодор войвода с юнаците си там. Не щеш ли, един от юнаците на Тодор войвода на име Влаю поискало му се и от българин пари да вземе. Казал на Тодор войвода: „Хаде да хванем Кара-Иванова син Владя и да вземем малко пари и от него, защото той е прочут болерин, бир да на й подарил и един българин“. Тодор войвода: „Не бива“ — отговорил. Влаю се надул: „Да го хванем и да вземем пари от него“. Тодор войвода, за да го смили, казал му: „Скланям, ама нека си натоварят колята и да с’идат в село да ги стоварят, те пак ще се върнат, хем ще се посмръкне, сега е още рано“.

Влади си натоварил колята и си отишел в село, без да знае какво му се вие на главата и какъв кюляф крои. Когато Влади си отишел със синовете в село, стоварят колята си, за добра чест духнала една голяма буря, Влади се оставил и не отишъл втори път за сено.

КАРА-МУСТАФОВА КУПАК. Сиромах Влаю се надявал да се върне втори път Влади Караиванов, но голямата буря му отчаяла надеждата и захванал да се кара с войводата си и да му дума: „Хаде да хванем Димитра Каравълчев или Димитра Дишленя“. Тодор войвода мълчи. Тодор войвода сърдит повежда юнаците си и ги завежда на Кара-Мустафова кулак при студения кайнак. Тука го запарастил Влаю и не го оставил на мира: „Ти защо не склони да хванем Владя и да вземеме български пари, да видим и тяхната сладост що е?“. Тодор войвода: „А бе, Влайо, турските села Топракхисар, Талашманлий, Шахпазлий, Скендерлий, Авджи Дуванджий и кои още да ти нареждам съсипахме, ограбихме, турците селата си оставиха и отидоха кой накъде му видят очите. Сега те села се заселюват с българи и стават български села. Още на пари не си ли кандисал, ами и от българи искаш, не знайш ли, че имаме клетва, или забрави. Слушал съм от поп Петра, който ходеше с белия кон и дохаждаше в нази, приказуваше, че Юда се отрекъл от другарите си и за пари продал Христа на чифутите, та го разпънали на кръст и го заковали с гвоздеи. Да не бъдеш и ти такъв, Влайо. Гладен ли си за пари и забрави ли клетвата?“. „Гладен съм и искам от българин пари да взема“. „Искаш ли? Какво ще кажете, юнаци?“ „Както знайш, войводо“. „Влайо, искаш ли пари?“ „Искам“. Догде издума „искам“, и главата му се търколи на земята. „Кога си гладен за пари и няма мира, на ти секира. Дружина, вземете колкото пари има Влаю, та ги поделете поравно помежду си, а трупа му хвърлете долу в трапа да го изкълват свраките“.

Не знам Тодор войвода какво е правил, що е струвал още. Това съм изучил по предание от стари хора: дяда Гергана, дяда Митя и Стойна.

Най-подир Тодор войвода разделил на всичките си юнаци парите поравно, само на Кънча, защото бил някогаж ранен, на Вълка байрактар, защото пазил байрака и на Марча, защото носил дарджика (общата каса) с желтиците дал малко по-зеде.

„Сега, юнаци, всеки да си иде при свойте и да принесе малко печала, гдето сме спечелили. Благодаря ви, досега ме много слушахте и аз ви много обичам — само един Влаю. Аз ще стана оттук и ще ида при хаджи Еминаа в Хасково“. Целували се и с плач се отделили (…)

82 ХАДЖИ ЕМИНАА И ТОДОР ВОЙВОДА. Тодор войвода, като изпроводил дружината си, станал, та отишъл в Хасково при хаджи Еминаа. И хаджи Еминаа на драго сърце го приел и го турил главатар на четата си. Тук Тодор войвода на много места се отличил юнашки и затова хаджи Еминаа го много обикнал. Но пуста завист, в тази орда имало и други главатари, които седели по-долу от Тодор войвода. Те намислили да го убият, но никак не смеели и не се наемали, защото ги било много страх от него. Тука Тодор войвода много яма ударил и много пари спечелил.

Тези Тодор войводовите убийци намислили да удушат Тодор войвода с въжа чифтелии. Когато иде на чушмата да пие вода, да го запазят и хвърлят два юлмекя на врата му и да дръпнат да го удушат. Това намислили и го направили и той им помогнал. Веднъж Тодор войвода, като отишъл на чешмата да пие вода, те го биле завардили, тамам се навел да пие вода и те хвърлили два юлмекя на врата му и дръпнали. Той извадил ятагана си да се запази и отърве, но камък се не сече, те зад чешмата дърпат и 83 най-подир се задушил и паднал, та умрял. Тука свършил Тодор войвода геройските си сили.

Над гробния му камък било написано така: „Тодор войвода от село Арабаджиево, Ескизаарска кааза“.

Хаджи Еминаа, като се научил за Тодор войводовото убийство, изловил убийците и ги на смърт наказал.

Дотолкова съм изслушал и изучил от стари хора, та написах историята на Тодор войвода Колев от с. Арабаджиево, Старозагорска околия.[21]

Свещ. Минчо Кънчев

П. П. Като човек имам много неща забравени и пропуснати. Не съм бил сякогаж разположен, кога съм писал. Втори път, ако имам чест и живот, ще опиша и забравените неща, които съм пропуснал. Правописания няма у мене. Запетаи, двоеточие, точка няма у мене. Само зная, което съм изслушал и чул от стари хора от малък, и това описувам.

Тодор войвода, колкото пари право ли, криво ли придобил, изпращал ги в село Арабаджиево на следующите си аретлици: Димитра Каравълчов, Дишленя Димитра и Вълча Колев. Тези негови аретлици, ако сетне и хайдуци да са ги хващали и глобили, сега са богати и с много пари. На братята си малка част е оставил. Брата си Латина Стояна много обичал и повечко нему… Недялко Нейков, който е бил говедар в капъджибашията, бил много беден сиромах, но Тодор войвода го много обичал, защото много им угождавал и хранил. Та подир — от заструг, кажи — и други тайни награди. Когато излязъл от чифликя, купил двор с къщите и много се обогатил, и синовете му Койчо, Колю и Нейко, а най-вече Нейко, който е станал много богат и събирал всяка година сюреци говеда и волове манди за пастърма и суджуци. И до днес си следва това богатство.

Същий

ШЕСТДЕСЕТ КИЧА. Гешеолу Димитър, като бил касапин, купил от Латина Стояна шестдесет кича и му броил един месал бели пари, все онекилици. Този Гешеолу Димитър ходи, къде ходи, пак в Латинови Стоянови дохажда и уж като на шега казва: „Бульо Стоенице, една нощ ще дода и на колибата ви през коминя ще вляза и като ще нагоря пиростията и я туря на врата ви, ще взема на кичевете парите и други още много от тебе“. Латинката Стоеница му отговаря тъй: „Льо, драгинко Димитре, защо думаш таз дума, я какъв си хубавец, млад и зелен, с хубави тънки дълги мустаци, засукани и завити и вързани зад врата ви, нали е язък за вази“. Гешеолу Димитър тъй отговарял: „Бульо Стоенице, аз днес въжето й на врата ми, а главата ми й в торбата“. „Не думай таз дума, драгинко Димитре. И драгинко Тодор тъй думаше, ама барем си показа юнашството. Ами ти само с думи и мустаци ли ще се заканваш, ако беше юнак, щеше да видим барем юнашство на света, нали му беше и ти аретлик“. Отговаря Гешеолу Димитър: „Ти ще видиш, бульо Стоенице, кога нагорещя пиростията и я гечердисам на врата ви“. „Каквото правиш, прави го и мисли за сетнината“ — казала Латинката баба Станка.

ХАДЖИ ЮСМЕН ТАБАКА И ГЪЛЪБ КАСАПИНА. Гълъб е бил родом от село Омарчево, близо до Нова Загора. Той дошъл и станал касапин, в това време се и влюбил за една старозагорчанска мома, хубавица и прочута Станка Дерменджи Станчева. Тя го излъгала и се сгодила и оженила за друг. Гълъб не можал да търпи това, все сърдит и не ще никой да му дума продума. 86 Този проклет звяр хаджи Юсмен Табака, и той като бил пълен на света с дженабетлиците, отишъл на касапната, спира се на дюкяна при Гълъба и иска да отсече месо, отдето харесва, а Гълъб отсякъл, откъдето той щял. И двамата зли, хаджи Юсмен сърдит, че му не отсякъл месо, откъдето той ще. А Гълъб сърдит, че любовницата му Станка го ритнала и се оженила за друг. И двамата са се събрали — Гела и Мара. Хаджи Юсмен не харесал месото, Гълъб взел месото, та го хвърлил във вадата, гдето течала през касапната.

Търпи, Гълъбе! Надържай се и имай корав гръб. Дето го казват, даянъ кара бюзюк [трай, черно дупе]. Хаджи Юсмен Табака изважда каракапзалията нож от ножницата. Гълъб се навежда, хаджи Юсмен захванал да го налага и дотолкова го налагал в плешките и гърба, догде черносапият му нож се изкривил и дръжката му се вчупила. Гълъб от нетърпение прескочил вадата и надул да бяга, за да му премине юхкята. А хаджи Юсмен — като герой, че се набил и почупил ножа си в един гяурин в гърба и че от страха му прескочил вадата, та избягнал — от радост и геройство засмял се и като си отхаждал, хвалел се из улиците, когото срещне, и показвал ножа си, че го вчупил в един гяурин в гърба.

87 За това ми разказва Килитчията Койчо, който е бил зрител и гледал с очите си. Той беше стар около 75 години, кога ми й разправял в 1855 година. Негова дюкян беше всред касапската кръвница. Той работеше с по-малкия си брат Йоргакя, той ми беше мъшък бубалък, а син му Стефан венчан девер на сватбата ми, кога се жених.

БЯГАЙ, СТАНКЕ, И ХУБАЙ СЕ КРИЙ. Станка спи спокойно при младия си любим мъж. Гълъб сърдит и лошо мисли, едно, че Станка го излъгала и се оженила за друг мъж, и, друго, гневлив, че хаджи Юсмен го налагал с каракапзалията си нож всред касапницата пред толкоз народ. Едно, го е яд, а, друго, срам, какво да прави и как да си отмъсти, с ум се бие.

Най-подир намислил и казал: ще се тръгне в друг път, ще оставя касаплъка, ще събера една чета юнаци и тогива ще си изпълня желанието и отмъстя, на Станка и на хаджи Юсменя ще дам да разумеят. Повикал най-напреж от негова си еснаф касапите Гешеолу Димитра, Радоюолу Стояна, каведжията с дебелите бърни, Богоя и други още събрал, доколкото намерил, който му склони на ума. Взели си всички потребни неща, с които можат да се защитават и работа да вършат. „Хаде сега — казал Гълъб, — ще идем най-напреж в Станкини на гости да я хванем и заколим и курбан направим на дявола и от кръвта й да заблажим“.

Станали и отишле, та бастисали Станкината къща, търсят я, но Станка хубай бяга, крий се и в ръце не влиза. Най-подир, като не намерили Станка, отишле на воденицата, хванали баща й Дерменджи Станча, та го заклали и на парчета разсекли.

Тази жертва като сторили, станали, та отишле къде Малко Кадиево, намерили Палаза Желязка от същото село. Проводили го да иде на Арабаджиево и да каже на Латина Стояна да наготви на кичевете парите и да заколи две агнета и приготви един бакър с вино.

Това Латина Стоян приготвил и като се мръкнало, гостите дошле отвън село под чардака на овцете му. Латина Стоян принел всичко, ели, пили, Радоюолу Стоян им свирил с кавала, те играли хоро, а на кичовете парите взели ли са и[ли] не, не знам на вярно.

Като се наиграли на хорото, облекли Йорга Латин Стоянов в една дълга хаба и го забрали напреде си да им покаже път и заведе на Лечовата къшла да хванат Чапраза Петра от Ахиево. Йорго ги завел, отишле, хванали Чапраза Петра и го прекарали вързан през Арабаджиево. Закарали го в Средна гора, взели му пари, колкото щели, и пак жив го пуснали да си доде в село Ахиево.

Когато пуснали Чапраза Петра, след няколко дена пак се довлекли от Арабаджиево. Опрели очи в Баймака Дойка от Талашманлий, който ходел и заминувал с една хубава бяла кобила за в Ески Заара (Стара Загора). Отишле, та завардили Баймака Дойка в капъджийската шума на Главанакова гьол. Латина Стоян, като ходил да пасе стадото си, урадисал връз тях и им казал: „Какво се изтягате тук или вардите някой келепир?“. Гешеолу Димитър му отговорил: „Вардим Баймака Дойка да мине оттука, да го хванем и да си вземем от него малко харчлък“. Латина Стоян му се помолил и казал: „Димитреолу, моля ви се, недейте закача чуляка, не му плашете и разплаквайте децата, няма ли турци за вази, те са по-богати и много пари имат“. „Бати Стоене, аз ще да ви послушам — казал Гешеолу. — Ама да кажеш на Баймака Дойка да проводи малко пари, за да го не бутаме“. И Баймака Дойко, ще не ще, проводил им, да си отвий главата.

Оттам отишле в Дели Нейковата кория на прополените, при Латина Стояновите шилета, да завардели Аладжоолу Стоенча, който ходел с един шарен кон, та купувал овце. В този ден 90 касапинът Стоенчо Аладжов дошъл в Латина Стояна на къщата да купува от него шилета. Латина Стоян и Стоенчо Аладжов, като стоели в къщи, та се разговаряли, дошло им на ума за Гешеолу Димитра, да не би да е дошъл при шилетата да варди Стоенча Аладжов, защото биле сърдити един друг и Гешеолу Димитър се заканил, че гдето хване Аладжов Стоенча, ще му отреже главата като на ере. Повикал Латина Стоян малкия си син Кънча, та му казал: „Качи се на магарицата, та иди при шилетата и виж Гешеолу Димитър там ли е. Ако е там и ако те попита имате ли някой гостенин, ти да му кажеш «нямаме» и скоро се върни“.

Кънчо се качил на магарицата, та отишъл при шилетата и намерил, че Гешеолу с дружината си лежат при шилетата. Гешеолу попитал Кънча: „Имате ли някой гостенин?“ — но Кънчо казал: „Нямаме гост“. Кънчо скоро се завърнал и казал, че Гешеолу Димитър лежи в шилетата. Аладжов Стоенчо се скрил и побягнал, най-подир си продал шарения кон, за да се не познава отдалеч. Гълъб сполучил, та убил хаджи Юсменя Табака и станал войвода на дружината си. Той е воювал много време по Стара планина и много потери са го гонили, но нищо не са можали да му сторят.

91 ВТОРИ ЮДА. ГОЛ КОЛЮ ОТ СТАРА ЗАГОРА И НЕГОВОТО ЗЛОЧЕСТО МАГАРЕ. ТОПОР. Като гонели толкоз време Гълъб войвода да го уловят, но нищо не можели да му направят, нето пък хванат, Гол Колю от Стара Загора отишъл на конака и казал на тогавашний големец, който бил управител в конака: „Колко хиляди гроша ще ми дадете да ви предам и хвана Гълъб войвода?“. Те му обещали много пари и го попитали: „Как ще го хванеш?“. Той казал: „То е моя работа“. „Хаде да видим“.

Гол Колю турил на магарето си семеря, окачил топора и право в гората при Гълъб войвода. Гълъб войвода го попитал: „Какво търсиш бе, чулече?“. Гол Колю казал: „Вази“. „Ами магарето какво ще правиш?“ Казал Гол Колю: „То е лесно“ — изважда топора и магарето в главата, магарето изхълцало и то му било, от три дни умряло. Те, като видели, че Гол Колю показал такава решителност, повярвали го и го прибрали за верен другар, който бил и познат тям. В това лято Гол Колю ходел с Гълъб войводовата чета и те му се много уверили, и му изказали и майчиното си мляко, и нищо не бивало от него скрито.

През есента им се поискало да идат скритом в Стара Загора да се видят със своите си и казали где ще бъдат и в коя къща събрани. Вечерта, като си отишле, събрали се на вречената къща, Гълъб войвода отишъл в друга къща (…) Гол Колю, уж като нов, отишъл в къщата си да се види с децата си. Той не отишъл в къщата си, но право в конака и казал: „Хайде по-скоро“. Повежда потерята, та ги бастисват и ги издавят. Гешеолу Димитър се скрил между бъчевите, но пак го намерили, та го хванали. Тези всичките, колкото души хванали, на кол ги набили на Карабаир, та измрели на тежки мъки. На краката им джигер вързували, догде са биле живи, зам кучетата според джигера и телата им да гризят. Само Богоя се отървал, та избягнал, и Гълъб войвода. За Богоя не се знае где е умрял. Гълъб войвода е избягнал през Дунава, с тулуми преплул, та е влязъл във Влашко и тамо си е скончил животът.

КАРА КОЛЮ И ИНДЖЕ[22] БАЙРАКТАР. Кара Колю е бил и той от Омарчево, а Инджето от Сливен. Те са воювали повече в Бакаджика. До Черно море има на върха седем кладенци, които се наричат Индже войводови кладенци. Кара Колю и Индже байрактар какво са правили, какво са стрували, дали те са съградили манастиря „Свята Троица“ или много пари оставили, та им пеят песнята всички гости в пътя, кога отиват по Свята Троица на манастиря:

Заплакала й гората, гората и планината,

гората и планината, и на гората листето.

И на гората листето, и на полето тревето,

и на полето тревето зарад Индже войвода.

Индже на Коля думаше: Кольо льо баш байрактар,

развивай, Кольо, байраци, събирай, Кольо, юнаци.[23]

АВРААМОВА ЖЕРТВА. Пропуснали сме една бележка за Гешеолу Димитра. Разправя ми дядо Иван Нейчев, който беше ктитор на черквата „Свята великомученик Георгий“ в селото ни Арабаджиево. Дядо Нейно Иванов, баща им, живеел в с. Малко Кадиево и бил много богат и прочут навсякъде. Той имал и други синове, а най-вече големият му син Сивчо бил много скъперник, за когото по-сетне ще опиша историята и делата му.

Дядо Иван Нейчев бил на възраст около двадесетгодишен. Една нощ, като ходел с овцете да ги пасе, защото бил овчар, Гешеолу много пъти се опитвал и нападал, за да го улови, но Иван Нейчев все се отървал с бяг. „Тая нощ — казва дядо Иван Нейчев — бях с овцете между Яха пашовата кория, близо до село Малко Кадиево, към източната страна. Месечината като грееше, доде един облак, та я прикри и стана между корията много тъмно. В този случай Гешеолу Димитър, който ме вардил, сполучи, та ме хвана, като бяха ме забиколили от четири страни. Хванаха ме и хубай извиха ръцете ми, та ги вързаха назад зад гърба ми. 94 Овцете останаха курбан на вълците, а мене забраха вързан с тях си. Проваждаха хабер на брата ми Сивча, искаха пари да ме откупи и да ме пуснат, но брат ми Сивчо никак не чуваше и не искаше да ги слуша. Пари имаме с кола, но брата му Ивана заклан е — за него нищо. Караха ме вързан и с тях ходех три месеца из горите, та ме храниха и с тях наедно ядях. А бе че кой им носи всяка вечер хляб, кебап и вино, не знам отгде дохаждаше. Имаше в дружината му един юнак, който ме много обикна и всичко ми разправяше какво мисли за мене войводата. Името му беше Кънчо от Каяджик[24], много добър и пъргав юнак, и войводата се боеше от него, но той ме обикна като брат.

Каза ми една сутрена Кънчо: «Иване, войводата ще ви заколи». Аз му казах, че войводата, ако е юнак, не ще да ме заколи. Като бях отстрана, войводата се зададе насреща ми, държи ножа и иде към мене. Аз, колкото гледам, сякаш че до шията потънах в земята. Вървя и доде близо до мене пет разкрача и се запря, държи ножа и ме гледа. Сякаш че и сега ми й на очите, та го гледам. Ножът му беше голям турски нож, с бели големи уши 95 сапът му, като ножа на Крачола Смаилаа — дибидюз на него приличаше. Запря се среща ми, гледа ме и мисли, аз още в земята потъвам. Каза ми тъй: «Иване, идех да ви отсеча главата, но едно, ви съжалих, че сте много млад, и друго, едно нещо натиска ръката ми и не дава да извадя ножа от ножницата да ви отсека главата — това е от Бога, ти не си грешен, но брат ви, ама ако ми мине на ръце, той да мисли. Жив ще го одера». Аз му отговорих: «Войводо, ако си юнак, няма да ме затрийш». Тогази се повърна войводата Гешеолу Димитър и каза да ме развържат. Развързаха ме, обръснаха ми главата, нахраниха ме и ме изведоха до дервеня, та ме изпуснаха, та си додох. Ходех и аз вързан с Гешеолу три месеца, та правих хайдутлук. Гешеолу много пъти се опитвал и търсил колайлък да хване овчаря Кара Ивана от Топракхисар. Тъй го биле нарекли турците, защото ги бил изплашил. Но Кара Иван бил по юнак от него и не се давал тъй лесно на Гешеолу, защото се знаели — единът овчар, другият касапин. Сина му Новачка гонели, но той бърз и хитър, в ръце не влиза. Кара Иван още от малък бил овчар, той наплашил и съсипал хаджиайватлийските турчеля с огън и най-подир се заселил в Топракхисар, стигнал много богатство.“

КЛЕТИ СИРОМАСИ, ЧЕРНИ ТЕГЛИЛА. Този проклет и прочут капъджибашия захвана пак да върлува и да мъчи много сиромасите клети българи. Заправи кули големи, повика от много села меджия да му носят камъни от с. Джамбазито и Мисилимито. Ходеха по два-три дни и по цяла неделя — хем воловете им съсипани и утрепани, и хората гладни и жедни. На тази меджия ходеха хората и от с. Арабаджиево, и те с другите села заедно ходеха, камъни носеха и се върнаха. Додоха близо до село, до Дели Нейковата кория, между акънтиите. Там имаше селски бостани посеени. Те пуснаха колята, хем воловете си да напасат, и те да си наберат бостан да ядат. Слънцето наближаваше да зайдюва, в корията от билюк листо изсвири. Колю на Минча Капулата пошепна: „Това листо не е на добро, хаде да впрягаме колята да си вървим“. Минчо Капулата му отговори: „Не бой се, аретлик Кольо, не бързай, дорде съм аз тук при тебе, глава те не ще заболя“.

Стреснати от тая свирка, всички побързаха, та си колята впрегнаха и в корията нагазиха, до прополените допряха, на пътя ги хайдутите посрещнаха и всички изловиха, та им ръцете назад вързаха, колята на път засякоха. Оттук като ги забраха, на орловите полени ги закараха. Всички ги наред на поляна наредиха, войводата ги попита: „Казувайте, тук ли са двамата братя Колю и Мирчо?“. Всички мълчаха, никой си устата не отваря да продума „тука са двамата братя Колю и Мирчо“. Войводата нож извади, зъби сгризна и на Капулата Минна каза: „Скоро казувай тук ли са Колю и Мирно, че ти главата отсичам“. Тогаз ги Минчо Капулата с пръст показа, всички изпуснаха, двамата братя Коля и Мирча забраха, покрай Голямата могила, по Лангозова мост минаха. Като през техните ниви минуваха, Мирчо на Коля думаше: „Какви сме хубави угари изорали, дали ще бъдем честити назад да се живи повърнем и на тях жито да посеем“. Закараха ги на трита върха баира и там говедаря селски намериха, та го в с. Арабаджиево проводиха да каже на Вълча да занесе дванадесет кесии пари[25] да откупи баща си Коля и чича си Мирча.

Приказува ми дядо Вълчо, който беше около деветдесетгодишна възраст: „Доде говедарят, та ми каза и аз направих парите, опасах ги на кръста си и тръгнахме двамата. Като наближихме, показа ми той една пътека и ми каза: «Като вървиш из таз пътека, ще видиш насечена меша, там ще се спреш, те ще те 98 намерят». Вървях из таз пътека, но други хайдути ме завардили. Къраасъ бюлюкбашията ме завардил с неговите сеймени (джандари) да ме хване, да ми вземе парите и да ме заколят. И малко остана да ме хванат, ако не бях се хвърлил от един камък в една урва. Отървах се от тях и намерих пак пътеката и тръгнах из нея. Като вървях, намерих насечената меша и догде да се спра, подсвирнаха ми из гората и излязоха двама при мене, та ме заведоха при войводата. Дадох му парите, той ги преброи и ми повърна един онекилик назад и ми каза да си вървя по-скоро, защото видели кога ме гонил бюлюкбашията. Аз го попитах: «Ами баща ми и чичо ми живи ли са?». Те ги показаха, видяхме се, но не дадоха да се разговаряме. «Не бой се, ти върви, та си иди напреж, тях ще пуснем по-подир». Те обръснали на Коля и Мирча главите[26] и ги пуснали. Завтасува Минчо Капулата от с. Арабаджиево и казва на войводата: «Ти какво направи, защо ги пусна? Гдето жда измрем ний всички, защо да не умрат двама?». Тогава се спускат, та ги стигат, улавят, та ги заколят и им окачат телата с глава надолу на дръве, за да им окапят месата.“

99 Дядо Вълчо чакал 15 дена време да си додат, но те нето се чуват, нето си дохаждат. „Познах, каза, че са убити, впрегнах канатлия кола и отидох да ги търся. Ходех три дни из гората, та ги търсих, най-подир по миризмата ги намерих окачени на дръвите. Когато режех с ножа въжата, наблизо от едно дърво изсвири едно листо. Те бяха хайдутите, но не додоха при мене. Аз отрязах въжата, качих телата им на колата, донесох ги в село, та ги погребах в нашите селски гробища. Тези хайдути бяха дохаждали по-напреж една нощ, догде още не бяха уловили баща ми и чича ми, да ни бастисуват. Къщата ни беше мъничка, с нисък комин. Имах една сестра Труда, беше много гласеста. Качила се на коминя и извика с голям и висок глас, аз я зачух и по гласа познах, като бях наблизо край село с овцете. Спуснах се тичешком, та отидох под чардака, та завардих с моето късо шишане хайдутите. Видяхме, че един подир друг излизат от двора покрай чардака и сочат към корията, аз замерих най-подирния, шишането пукна и той падна. Те го грабнаха и завлякоха в корията. Там при дълбокия път го намерихме в мешеликя сплут“.

Този дядо Вълчо е бил аретликът на Тодор войвода, любовника на Жела Жекова, жената на арап Мерджана.

РАЗГОВОР — ЧЕРНИ ДНИ. 1828 ГОД. ДИБИЧ ЗАДБАЛКАНСКИ.[27] Латина Стоян казал на жена си тъй: „Бабо, страшни години дочакахме. Този бой, дето се е подигнал сега, много майки ще разплаче, много ще къщи да запусти, проклета черна земя много ще хорица да погълне. Какви черни дни сме имали да прекарваме. Татарята се дигали от Добруджа и бягали през Балкана насам. Те през дето минували, всичко на прах и пепел ставало“. „Това и аз чух — казала Станка на мъжа си Стояна — от жените, като приказуваха, че някои се готвели уж да бягат“. „Къде ще бягаме, толкоз стока кому ще оставиме. Каквото правят хората, така ще правим и ний. Бог е добър, той да ни пази“ — казал Стоян…

Не се мина много, пушки и топове загърмяха, коля с кервани, татаря завървяха, говеда и овце сюрии карат и отдето минат, много пакост струват, бягат и вървят и нигде се не запируват. Дели-баши (луди глави), анадолски голи дангули, с дълги високи кауци, с тюлюмбеци, на тумби, тумби нападнаха и те се не теглят. Като ядат, за зъбите си дишхакъ искат, тъй и за конете си (платка за зъби си, що ели). А пък войниците на Али бея, които били пръснати по селата, вземали и диш-парасъ. Когато обядвали или вечеряли, момите и жените им служели, а къщникът им развождал цървулите като коне. Тези татаря, които толкоз бърже бягат, много стока карат: говеда, овце, кози, сюреци, но и те не знаят къде отваждат. Станали като мишки, кога ги подплаши байновата булчица.

Гледаш, че карат много ограбена стока, ама и тя стока не е тяхна, защото понякогаж останала на пътя без сайбия. Ами тези делибаши, анадолски конници, които носят на глава дълги кауци (зюмрета) и като минуват от някое си ниско място, та се навождат надолу и минуват, те лошо правят, те-е-е…

Дядо Иван дошъл с казаците си в Рахне махле, наредил покрай Чобан Азма караули с казаци и стигнал, казват, Едирне. Те хора излязоха честити от Бога, та ги отърва дядо Иван, а ний има да теглим още много от тези проклети кучета. Наш Генчо Делинейков качил се на бързото си конче, взел пушка, нож и пищови от онези, които ги беше Тодор оставил, и отишъл в Казашко при Пантата Йорга, който събрал много българи, и се били с турците, и много татарски кервани разбили и обрали. Нейко, баща му, много се коси, ама няма що да му направи. „Ще се мъча, както да го извадя оттам“ — каза. Хората, като видели, че не ще може вече да си опазят нищо, принели си дрешките в Стара Загора и оставили жените и децата там.

102 Дошла една сган конница азиатски делнбаши в с. Арабаджиево, та се разтичали из село, едни обир търсят и обират, други жени гонят. Имало останали жени, моми и млади булки още в село и те биле скрити в чифликя на Дуракаа. Там имало още някои други от назъри и коруджии, уж на тях основати да ги пазят. Между тези жени била и Станка, Латин Стояновата жена, и дъщеря му Димка. Злочестината се паднала на Димка Л. Стоянова за курбан. Хванали и искали да я отнемат от ръцете на майка й. Димка извикала, та изпищяла, гласът и бил много висок, зачул я Дълъг Колю Делинейков и брат й Йорго. Те биле наблизо около чифликя и по гласа я познали. Плеснуват дряновиците и като тигри се спущат върху делибашите и захванали да ги събарят и като снопи полагат. Те забравили Станка, но гледали дружината си, наложени и едвам полуживи мърдат. Употребили пушки и много пътя пушнали върху им, но те хем се оттеглювали на бяг и събаряли, който ги приближи; в тази битка Йорга Л. Стоянов ранили, но не паднал в ръцете им, оттеглил се в трънкалака при Мечкарова вир и тамо се освободил. А Дълъг Колю Делинейков той много ги събарял, но не сполучили да го ранят. Той се оттеглил в асмалъка, та се защитил и върнал 103 дангулите изплашени. В това време Димка, майка й и други жени сполучили да избягат и да се укрият. Само Добра, Анастасовата жена, намерили под хамбаря, която извлекли оттам.

Търпи, душо, черней, кожо, и за свобода се надявай от турчин и от дембел-падишахларъ и техните кръвопийци варвари.

ЗЛОЩАСТИЕ И ПЛАЧ. В това време и в тези черни теглила, сякаш че природата нарочно бе показала всичките си прелести. Деца плачеха, мъже ходеха нагоре-надолу из гъстия шума-лак, та се скитаха и на лицата им се изображаваше горест и съжаление, жени се събираха на купища, та се криеха в миши дупки под земята и скоро-скоро си приказваха. Някои от тия жени плачешком думаха една на друга: „Горко̀ ни и какво ли ще бъде, как ли ще се отървем и избавим от тези азиатски голи дангули, всичко тъмно, всичко черно и грозно. Не се чуват жетварки да пеят по нивите, нито стада да блеят по полетата и доброзвучни кавали да се чуят от овчарите, всичко нямо и глухо. Само се чуват грозни зверски гласове. Злощастие и плач и наистина как ще се утешим и как ще да утешим тази фамилия.“

След няколко дена Димка, Латин Стояновата дъщеря, едно, стресната и уплашена от делибашите, дето дърпали да я отнемат от майчините й ръце, и, друго, като видяла брата си бати й Йорго, че ранен, когото много обичала, разболяла се и за скоро умряла. Брат й Йорго и той от раната разболял се и умрял. Майка им и тя от кахър и милости разболяла се и умряла. Мъж й Латина Стоян и той се разболял. Дошла оженената му дъщеря Неша от Шахпазлий да го гледа, която имала и малко дете на име Куна. Латина Стоян едвам заварил да продума на сина си Кънча[28] де са скрити желтиците му, занемял и умрял. Отишле да го погребли и кога се назад върнали, в къщи влезли, що-щеш, дъщеря му Неша насред къщи лежи умряла и детето й Куна суче, бозай от нея. Нея вдигнали, та я в Шахлазлий погребли. Кънчо и буля му Йорговица Куна останали, тя с едно дете Станка и с друго обременена. Кънчо оставил всичко, имот и стока, и отишъл в Русия — в Рахне махле, и там се скитал няколко време, а всичко останало — кой както можал, вземал, та влякъл. Кънчо Л. Стоянов, като се намерил в такова положение, заминал в (…) Рахне махле, гдето се разхождал три месеца с ордията на Йорга Пантата да се бият в Турско с гючлиите бежанци татари, които се готвели, като слезе Мамарчев в Сливен, да идат да се запишат при Мамарчев волници, които ще се бият в сгоден случай и се освободят от Турция. Но Дибич не дозволил, изгонил Мамарчева и Кънчо Стоянов, убеден от кръстника си Голям Коля от село Арабаджиево (…) но намерил, че стоката му била ограбена от своите му.

Гайдаджи Йорго Енев от Ахърито бил останал вдовец, сгодил се той с Куна Станчева, жената на Йорга Л. Стоянов. Той аслъ я искал, кога била мома, но му я не дали, сега сполучил. Йорго Енев от Ахърито, като се сгодил за Куна Станчева, направили си 105 думата — аслъ имало къща, хваната с кирия в Стара Загора, но те хванали още една, влекли, та продавали. Тя откраднала много пари, като умрял свекър й Латина Стоян, и мъж й Йорго Л. Стоянов и той имал. Всички тези пари минали на ръцете й. Гайджи Йорго Енев от гайджи Йорго Енев станал болерин мандаджи Йорго Енев.

Приказува ми баба Гергевица (Белгергева жена), Слава Хаджипеюва от Кортен: Кога се родил Кънчо Л. Стоянов, тя била млада булка и му шетала на питата. Кънчо Л. Стоянов се родил в 1797 год., през месец октомври, преди Димитровден.

Гайджи Йорго Енев, като се венча с Куна Станчева, замисли и Кънча Л. Стоянов да ожени. Намислил и харесал Дена Кавалджи Минчева[29]; тя била пооходена мома и по-стара от Кънча, но била хитра и работна, можела да привдигне и уреди изпаднал дом. Дена Кавалджи Минчева нямала дрехи, всичките й дрехи били ограбени и взети от делибашите (развалените глави, самоволници, нередовна войска). А дрехите на Димка Латин Стоянова останали некътнати, чеизът готов, но Кънча няма. Кръстникът му Голям Колю оставил всичка работа, отишъл, та го намерил и довел.

106 Кънчо Л. Стоянов, като си дошъл, занимавал се да пасе останалите кози и два вола. Един ден, като биле при козите с Господина Кънев (чичова му син), дошел един болен делибашин при тях да ги пита да му оправят път. И те го оправили, като му хлопнали по една тояга в главата; той паднал от коня и те удрй, удрй с тоягите, убили го като куче и го отървали от света да не тегли. Имало на коня му едно писано чердже, него взел Кънчо, а в дисагите едно хубаво тасче — него взел Господин. Имало в дисагите и барут. Взели, та турили в тасчето барут и захванал да трака Кънчо с огнивото си да го опитат дали й хубав. Пламнува барутят, хайде на Кънча мустачки, вежди, клепачи и лицето. Очите му се опазили, опърлил се и замязал в лицето като опърлено коте. Приготвил се за булка.

В този случай разболял се Кънчо Л. Стоянов, като бил коджа зле болен, придебнуват го двама негови аретлици, та му взимат чантата, в която имал 12 000 желтици, които му останали от баща му и които буля му не знаела. Един бил аргатинът им Господин, който се въртял още покрай него, и другия викали Господин. Тези взели желтиците му.

Той, Кънчо, спитърхал малко парици и в руската земя с Пантата Йорга, но останали в Йорга. Кънчо Стоянов намислил да го убий и да си вземе парите, защото и на други така направил. Той сполучил да запуши с клечка шишането му и като върви подире му с коня си, да го убий, но не направил това.

Кънчо Л. Стоянов, като се преборавил от сън, станал, та видял, че няма чантата, припаднало му и без малко щял да умре. След няколко боледуване оздравял. Дошъл Йорго Енев и буля му, та го убедили и завели, та го сгодили за Дена Кавалджи Минчева. Кавалджи Минчо Мартинов бил овчар. Като го сгодили, дали на Дена 60 гроша кибин, та я поокичили и направили сватбата. В това време гайдите, кеменчите биле ясак (запретени), само кавали свирили и с кавал правили веселбата на сватбата.

Кънчо Л. Стоянов, като видял, че не умей от работа, поканил дяда си Кавалджи Минча да доде да поживей при него, догде се поправи и позамогне. Кавалджи Минчо послушал и отишъл, с къща, при Кънча. От една страна, той помагал, от друга — жена му баба Добра. Син му Драго тръгнал с козите. Кънчо покрай дяда си понаучил се на работа. След две годин Кънчо си приставил аргатин, дядо му Кавалджи Минчо си отишъл на къщата в с. Ахърито. Братът му Йорго Енев му помогнал много, таман шест гроша, стигат, малко помощ ли й. (И без тях лошо.)

Делибашите още върлуват, но им поомекнала опашката, захванали да ги побиват, а по негде убиват.

ДОГОВОР МЕЖДУ РУСИЯ И ТУРЦИЯ В ГРАД ОДРИН. В 1828 лято, като влезе победоносно Дибич Задбалкански в Одрин и разположи си войските, повикал одринский тогавашни митрополит Герасима[30] и му казал да изпроводи писма по по-главни градове в България, за да избират българи пълномощници, да ги изпроводят в Одрин, догде са още европейските представители там, та да се реши и за тях нещо добро. Митрополитът се обеща Дибичу, че ще изпълни това дело, но нищо нигде не писа. Като приближи време да се приключи договор, Дибич попита митрополита где са българските пълномощници. Той му е отговорил, че българи са задоволни от турското правителство и нямат нищо да предложат. Този злобний фанариотин, щом заключи мир, тръгна по Одринската област и доде в Сливен, гдето бяха се събрали много българи[31], въоръжени от разни страни, и наговаряха се да се дигнат против Турция, и захвана да им хвали турци и укорява руси. Сливнени го изгониха с укор и хула, а някои самоволници щяха да го убият близо до Ямбол: „Удрете с камъни, дявол да го вземе този Юда“. Най-подир пукна, та умря, гладен и жаден, гдето днес се наслаждава със сатана в ада. Има и още, ама не знаем ли, че много сме теглили от гърци, а не толкоз от турци.

109 Русия приключи мир със султан Махмуда[32] и се оттегли победоносно със силната и непобедима войска в Русия. В това време много българи от тукашните села се изселиха и отидоха заедно с руската войска, та се заселиха кой където му хареса, и най-много се заселиха в Бесарабия и тамо си и до днес живеят тези българи с всички си български обичаи.

Най-подир свети цар Николай[33] дал такова наставление, че догдето има султан Махмуда приятелство с Русия, дотогава ще царува и да изтреби всички еничари и злодейства от земята си, и да събира редовно войска низами (солдати).

Но турци се лесно не смиряват и глава не покланят, вършат си зверските гнусни наслаждения: грабят красни хубави девици и ги безчестят, млади булки за жени взимат, та ги турчат, а мъжете им убиват, колят, бесят, на кол набиват, на куки закачат[34] и ако идат някои от българска страна да се оплачат, тия още ги по-зле наказват, тези человекообразни зверове. Затова не смеят, нето мислят вече да се оплачат, но се научили с черни дни и търпение плачевно да прекарват многострадалний си живот.

УРУМА СТОЯН. Този Урума Стоян живееше в град Стара Загора, жена му Неда беше му трета жена, тя беше сестра на дяда Деча Гергев (Катъра) от село Арабаджиево. 110 Унгура[35] даскал Любомир Младенов, който беше избягнал из Австрия по маджарското унгурско востание и доде в Стара Загора, та учителства, като остави учителството си, доде в с. Арабаджиево, та взе Дурашкий чифлик с кирия (наем) и доведе Урума Стояна, та го постави назърин в чифликя. Ний, като бяхме малки момчета, събирахме се покрай чифликя в черниците и си играехме около голямата чифлишка плевня, той ни много гонеше и попържаше, че сме сплашили кокошките му. Веднъж го попитах и то беше в 1851 год.: „Дядо Стоене, знайш ли да четеш?“ Той ми отговори и каза: „О, синко, дете си, не разбираш, да хвана да ти разправям какъв съм бил, когато бях млад“. „Бир да съм дете, дядо Стоене, прикажи ми една приказка, аз ще ви донеса за нея една паница угурт (кисело мляко)“. „Аз кога бях млад, имаше в Джуранлий един, та го викаха Слав кея. Аз бях при него назърин. Като тръгнехме нанякъде всички аргати, да идем на сватба или на друг някой сеир, като кажат веднъж «капъджибашиските аргати додоха», всичките хора посърнат и заплачат и на крака гологлави стоят. Ний която мома хванем или булка, правим както щем, майка и бащата гледа и плаче, но ако се обади, убити са“.

Аз му отговорих: „Харни лайна сте ели“ — и хукнах. Той ме напопържа на майка и хвърли, та ме застигна и удари с тоягата си. Затова се укорени приказката му у мене, та я не забравям никогаж. Най-подир в голямата си старост оглуша, ослепя, че тогиз предаде Богу душа, а баба Неда подире му коджа време живя.

„КУЧЕТО КОГА ПОБЕСНЕЙ, ПИКАЕЛО НА ДЖАМИЯТА НА ДИРЕКЯ“ — КАЗВА ПОСЛОВИЦАТА. Танзимат[36] било, свобода и защита на гяурин се не дава, гяуринът бил от Бога даден за роб на турчина да го езди, както ще, и да го налага с ятагана си по гърба и да го кара гладен и жеден да му работи безплатно. Свята Русия им даде ум да разумеят и харно им натупа дирника. Но турчин всичко върши и изпълнява на уста, но делом нищо, догде е коранът в ръцете му.

Този прочутий звяр Муртазата в с. Караджалий захвана още по-зверски да бесней и да мъчи бедните клети сиромаси и да се наслаждава кучешки с младите булки и клети невинни девици. Стана, та разора селското землище от север към север страната, та я посея просо. Даде Бог силни дъждове, та стана просото безкрайно. Стана и узря. Тогаз проводи неговите бесни кучета, та се разтичат по селата, меджия да му събират: млади булки и моми и белокоси стари жени с дечица, момци и жени и стари хора белобради, просото да му поженат. Тези бесни кучета на коне се накачиха, натъкнаха ятагани и по селата се разтичаха, кого де срещнат и стигнат с ятагани го налагат и от село навън изкарват. За скоро много народ събрали, та ги на нивата закарали, захванали широк накъм да женат, засвирили гайди и кеменчи и цигански зурни и тъпани. Писнали дребни дечица. Два дни просо женали, на третий ден го свършили, хем гладни, горките, хем жедни, а пък клетите дребни дечица едно се в тепиня в снопи завряло, а друго в просия заплело. Деня просо женат, вечер ги в чифлик затварят, хем да му пеят и хоро да му играят. Клети моми, всички посърнали и с дюлбени над очи прикрити, да им се лицата не видят. Муртазата от куля гледа и на кучетата дума: „Тръгнете наред по хорото, на всички моми дюлбени дигнете, та вижте кои са моми най-хубави, тука при мене да ги доведете, да ми пеят и ракия наливат“. Те тръгнали, наред всички моми изредили, та ги прегледали. Харесали три моми: Калуда мома хубава, 113 сестра й Мария и (…) Златка. И трите ги при Муртазата на куля завели, другите всички из чифлик изпуснали. А те клети невинни душици при Муртазата останали.

Това грозно куче накарал ги една да му пей, друга ракия налива, а трета да му на крака табани чеше. Калуда ракия му наливала и на ума си се Богу молела дано го Бог упои да плюсне да заспи. Муртазата, като ги гледал такива красни хубави моми, дошло му голям ищах, ракията му се много услаждала, затова често искал да му наливат и с пълен филджан служат. От радост скоро се напил, плюснал, та заспал.

Калуда мома хубава, тя била много хитра и разумна, тя на сестра си Марийка и Златка казала: „Сега му й времето, станете да идем да вчупим една пенджура, те са дървени“. Отишле и направили. „Хаде сега скоро разпасвайте поясите си, да ги един за друг вържем и за пенджура завържем и по тях спуснем“. Това скоро свършили, па казва: „Елате сега да си косите (плитките) едни за други свържем, да не би някоя да се уплаши и тук остане“. 114 И трите си плитки едни за други вързали и се с пояси из пенджура спуснали, и в големия дръвник в дървата скрили.

Тоз проклет звяр, като се стреснал-събудил, като луд станал, кряскал, викал: „Скоро тук всички при мене“. Всички се изплашили, станали и при него отишле. „Скоро — казал Муртазата — свещи, кандила палете, че тез гяурки избягнали, да ги търсим и като ги намеря, и на трите главите ще отрежа“. Запалили свещи и кандила, търсили във всички стаи и юклюци, по тавани, кочини и кьошета, няма ги. Най-подир захванали в дървата, но аргатите, колкото гъчкали да ги търсят, още ги затрупали в дръвника. И тук ги няма. Сутрената, като се разсъмнало, разтичали се из село, до вечерта всичкото село разтърсили, не останало нийде небутнато, кьоше неразтърсено и разтъпкано. Пак ги няма. Сърдит, кряска, вика: „Скоро търсете и искам да ги намерите, че ви главите отсичам!“

Вечерта, като се хубай стъмнило, един християнин от аргатите отишъл усуладжа, та ги извадил из дръвника и ги извел из портите навън и се върнал назад в чифликя. През тая тъмна нощ като рог бягали, крили се по къра, гушили се, пълзели, най-подир излезли при Ганча, овчаря от Голямо Дуванджий. Калуда казала: „Овчарче! Брат да ни си, баща ти баща да ни й и майка ти майка. Молим ти се до Бога, ако си християнин, не ни предавай, укрий ни, ний сме трите моми, дето ни взе Муртазата, проклетото куче. Отървахме се от него и бягаме да се укрием“. Ганчо казал: „Вий ще пълзите с овцете ми заедно, аз ще ги карам полека-лека, догде в село пристигна“. Ганчо забрал овцете и те, клети сироти, пълзели заедно с овцете из драките, трънаците, догде в село отишле. Ганчо ги заградил в едни драки насред село, близо до пътя, гдето се никой не надява.

Майка му чула на овцете хлопките и отишла, та го посрещнала и попитала: „Защо си тъй, Ганчо, рано доде, дали си овцете на зарар изтървал, али те нещо гад нападна?“ Ганчо на майка си отговорил: „Нето съм зарар сторил, нето ме гад нападна, лоша ме треска втресе, та ме главата много боли, не можа с овцете да вървя“.

През деня тук, в тръните, лежали, много турци покрай тях из път заминали, но никой ги не видял. Ганчо през деня си овцете пасял и кога се хубай стъмнило, той си овцете в село докарал и ги в агъла затворил, и при момите отишъл, та ги от тръни извадил, от чанта хлебец извади, та им подаде и през къра поведе, та ги на Бештепе в Божкови Димови заведе и ги там остави, и пак се назад повърна, и си до съмнало овцете изкара, никой да се не усети.

Ганчо, като остави момите, нищо не каза на Божков Дима, защото го знаеше какъв е човек и чуден прочут болерин. Димо беше заспал, събуди се и с ум се бие каква е тази работа и какви са тези моми, които му са дошле на гости.

Калуда мома хубава, тя е умна и разумна, знае человек да посрещне, знае человек да изпроводи и знае на человек да разправи. Кога се Димо Божкоолу изправи, Калуда мома хубава, Калуда мома прочута, Калуда хитра-разумна, тя на Дима метани правеше, ръка и коляно му целуваше и му се с плач молеше: „Татко льо, миличък бащица, много ти се моля да ни не предадеш на тези клети варвари, на тези проклети кръвопийци. На вам се, татко, с кървави сълзи молим, не ни в ръце предавайте на тези мръсни кучета, ний се от тях избавихме и тук при вази за помощ додохме, избавете три християнски, три невинни клети душици!“.

117 Прочутий Димо Божков, кой отдето се откъсне, все у Димови гостува — той се с ум биеше какво ще да прави, да стори, как ще да избави три невинни душици. Порони сълзи грамадни и по коматче хляб отчупи, и на тринките даде, и ги от къщи изведе, та ги под хамбари отдолу намъкна, та ги изкри. Хамбари му бяха с тригодишна пшеница пълни. Той си хамбари разби, та много жито изтече. Имаше свине със сюрия, свинете смами, от една страна свинете жито ядат, от друга страна хамбарът хубай затръни. Ето гладни кучета и тук се зададоха и право в Дима Божкова отиват, защото им беше познат. Димо, като ги видя, разхока се, развика се и колкото двора му приближават, по-яката вика. Пристигнаха и в двора му влязоха, от коне не слязоха и за Калуда питат, и на Божкоолу Дима думат: „За какво си се толкоз развикал?“. Димо ги хитро лъжеше: „Много съм сърдит, защото тая нощ свинете разбили, та ми хамбари пробили и ми всичко жито изтекло, трудя се да ги заградя, да си жито запазя“.

Турци като бесни се разтичаха и най-напреж Димо ги в къщата си заведе, да му къщата претърсят, тъй и всичкото село 118 разтърсиха, кьошета и тавани, пак Калуда не намериха.

Всички бесни кучета от село се прибраха, много хора били и убили. Димо им много ракия приготви и мазни баници направи, препечени пилета и цели опечени агнета. Гладни кучета хубай се наели и напили, плюснали, та заспали.

Димо три коня приготви, че трите невинни душици от хамбар извади, та ги на коне качи и той си конче възседна, и ги на Каваклий заведе, при гърка Ишпек Дима, та ги остави и пак набърже назад повърна. Турците още спяха, той си в двори влезе и си в къщи легна, та заспа. Турци станаха, на коне се накачиха и в земята потънаха.

Калуда с плач се молеше и на Дима Ишпек думаше: „Моля ви се, татко, не ни предавайте на тези турци, проклети зверове; те като ни намерят, и на трите главите ще отсечат или ще ни потурчат. Ако ни от тях избавите, не ви трябва друг хаир и на Свята гора и Божи гроб да ходите. Ний сме и трите невинни душици и Свята гора, и Божи гроб, само ни помогнете да ни избавите“.

Гъркът Ишпек Димо не се плаши, Каваклий далеч от Муртазата. Приготви Ишпек Димо три коня, качиха се Калуда, Марийка и Златка [на] трите и Ишпек Димо на един, та ги заведе в Одрин при гръцкия митрополит. Калуда, като при владиката отиде, метани му направи и свята десница целуна, и на владиката със сълзи продума, та му се помоли: „Владико святи, помогни ни, та ни избави от тези кръвопийци, проклети турци варвари, да си душите избавим, да ни турци не потурчат. Вземи ни като пастир на ранина, та си ни от тях избави“. Владиката повика гавазина си, поведе Калуда, Марийка и Златка, Ишпек Димо и той заедно тръгна, та че ги заведе при одринский управител. Владиката по-напреж влезе и по турски обичай поздрави.

Кога Калуда влезе, на управителя метани направи, ръка и коляно целуна, със сълзи викна, та изплака и ризата си скъса, и на управителя милно се помоли: „Каква й тази работа, на тези царски дене честити, на султан Махмуда, баща ни, на денете, да не можем свободно да ходим от този ескизаарски капъджибашия и от хората му — Гяур Алия, Муртазата и Слав кея. Не остана булка неразбулчена, нето мома неразмомена, не мой мома от къщи навън да излей, нето булка за вода да иде. От къщи назорлен вземат, та ни по кърищата влачат. Ний се трите отървахме, додохме при тебе да ни помогнеш и избавиш“.

Управителя казал: „Който човек ги й довел, да ги заведе на къщата си. Другото остава моя работа“. Калуда пак му метани направи, ръка и коляно целуна и му се пак жално с плач помоли: „Моля ви се, паша ефенде, сторете милост за нази, а че ако им на ръце минем, главите ще ни отсекат“. „Не бойте се, то остава моя работа“.

Калудини навън с Ишпек Дима излязоха, управителят и владиката останали и какво й говорил владиката, не се знае.

Минало се няколко дни, дошла една конница гавази с царски ферман, взели капъджибашията, та го закарали на Никопол да прави кале (крепост). Колко време го й правил, не се знай, най-подир, като го доправил, отишъл в Цариград да предаде нахтарите, отишъл и вече се не върнал, хвърлили го в морето, та се удавил. Жена му, като чула, и умряла. Дъщеря му Айше ханъм се ожени и взела за мъж един манафин на име Мехмед бей, за когото по-сетне ще говорим. Гяур Алия нагазил с ата си при Памукчий в Карагьол да го къпе. Там паднал, та се удавил. 121 Други казват, че го биле убили и хвърлили в Карагьол. Слав кея паднал от дамла болен и лежал много време, догде най-подир пукнал. Муртазата се халосал, изкривили му се устата, изгаврили му се очите, свили му се краката. Живял още много години, най-подир с блюдо на една улица просел и който чуел за него, и пътя му да не е бил оттам, се отбивал, та му пускал по една парица в блюдото.

ИЗКУСНА СРАМОТИЯ. КЬОСА ПЕНЧО И СЕСТРА МУ ПЕНКА ОТ КАРАДЖАЛИЙ. Приказува ми баба Желювица, стара жена от Топракхисар, за Муртазата. Кога се венчеела сватба, булката по-напреж отивала да преспи при Муртазата, че тогиз отивала при зетя да дава ракия. Имало в с. Караджалий един Кьос Пенчо, той имал една сестра Еленка. Искали я от Караджалий да се ожени, но тя я било страх от Муртазата, затова не искала в село да се ожени, искала на друго далечно село да отиде да се ожени. Брат й Кьо̀с Пенчо я убедил, та се оженила в село. На венчаната вечер Кьоса Пенчо се облякъл в булски дрехи, турил си и плитки направени. Кога завели булката при Муртазата, булката се приготвила, така и Муртазата. Булката му се примолила и казала на Муртазата: „Ти вече ще си изпълниш 122 желанието и направиш обичая, но наведи се да те бутна три пътя отдире с коляното си, зам да ми са мъжки децата. Той се навел, булката изляла мъжка, уловила го за кочаджиците, че по азиатски обичай. Оттогази Муртазата оставил този обичай, от срам никому не казал, че си й имал този обичай. Казват, че бил… дупедавец. Булката си отишла, а Муртазата заповядал още веднъж да му не довеждат булки.“

МУРТАЗОВОТО ДЖУДЖЕ ВЪТКАТА. Муртазата имал едно джудже на име Вътка от село Караджалий. Този Вътка бил много нисичък на бой, но бил много мукавит и иширетен човечец. Той го имал само да го запитва и да си играй с него. Запитва го: „А бе, Вътка, къде пасе овцете тая нощ?“. „В кърдаа, господин Муртаза. Кога видях, те се в просото запасли“. Аз казах: „Бре, срах на господин Муртаза в устата; той я кавето му са й свършило, я пари няма. Ха-ха-ха“ — смей се. 123 „Вътка, зимен ден зайците къде лежат!“ „Под жена ти“. „Ай, пезевенк“. „Вътка, зимен ден вечер на постелката къде спиш?“ „При жена ти“. „Ай, пезевенк“. (Пезевенк ще се каже онзи, който е управител на публичните домове.) И други такива запитвания.

Тодор войвода не можа нищо да им направи, но Калуда им сра в устата.

* * *

След този преврат Калуда се оженила в Бештепе, родила и изхранила деца и ги изженила. Злата се оженила на Туловото село в Казанлъшка околия. Марийка и тя се оженила, но не се изучи где.

МЕРДЖАН РАДА ВОЙВОДА. Тази Мерджан Рада войвода тя била родом от село Мисилимито. Тя лете ходела с юнаци, та им правила войводалък, а зиме се женела, но мъж не пускала при себе си. Приказува ми дядо Атанас Тупука (камиларинът) за Мерджан Рада войвода. Когато беше в нази аргатин, аз бях малко момче.

Една зима се била оженила в село Калена. Като прекарала зимата, през пролетта един ден изсвирила с едно листо — като заизскачаха кой един от тъй, друг оттам, все с пушки и ножове. Тя им турила един знак и най-напред тя прескочила и сетне други. На един малко дирята му се закачила, тя го изпъдила.

Мерджан Рада войвода много години ходела, най-подир я уловили жива в Мисилимито. Кога я карали, минали през Ахърито, майка ми Дена я видяла. Тя била тогава малка.

Казуваше ми, че била на кон, увързана с железа, и краката й под коня отдолу биле заключени пак с железа. Закарали я в Одрин и там я зашили в един чувал и я хвърлили в Марица, та се удавила и свършила юнашките си геройски сили.

ГЕНЧО ДЕЛИНЕЙКОВ. Генчо Делинейков, когато ходел с Пантата Йорга, баща му Дели Нейко не можал да му намери колая да го доведе, ами отишъл в Рахне махле, когато биле още руските казаци там, та им дал пари да го уловят. Те три дни го гонили с катаните си, най-подир го стигнали и уловили под един овчи чардак и го предали на баща му. Кончето му било дребничко, но много бягало. Руските казаци казали: „Такова малко конче, пък се не стига, ще ни измори катаните. Еби го мат“.

РАДОСТ И ВЕСЕЛИЕ. На Кънча Латин Стоянов им се родило дете женско. Дошъл дядо му Кавалджи Минчо, баба Добра на кръщенето, та кръстили детето с името Станка. Ели и пили, та се веселили. Дядо Минчо посвирил с кавала, а баба Добра попяла песен. След това дете родили и друго женско — него кръстили Донка. Тези и двете деца умрели. След смъртта на тези деца родили момче и го кръстили Слави. След Славя родили и друго момче, недоносче, на седем месеца със зъби, и го кръстили на Кавалджи Минча на името — Минчо[37]. Това дете Минчо държали четиридесет дена в серива вълна и то се родило на хиляда осемстотин и тридесет и шесто лято, августа месец, шестий ден. За Минча всички хора казували, че не ще да оцелей[38], но те, двамата братя със Славя, растат и успяват. След тях родили Тона, Стоенча, Станка (тя умряла), Димка, Неша и Йорга на 1855 год., августа, десетий ден. Всички растат и успяват освен Станка, която се поминала. Кънчо и Дена работят, та ги хранят и им се радват.

ЧЕРНА ОРИСНИЦА ТЕЖКИ ТЕГЛИЛА ОРИСА НИ ТАЗИ ФАМИЛИЯ. БАЛАБАНДЖИЯТА ОТ СЕЛО БАЛАБАНЛИЙ И ПАРЧА ЗАИМ И КАРА СТОЯНООЛУ МУХТАР ДИМИТЪР ОТ С. АХЪРИТО. В 1838 година минали трима турци от Казанлъшката околия през село Арабаджиево, които ходели да търгуват в Цариград. Продали си стоката и колята, а 126 воловете си карали назад. Тези тримата турци, като преминали през Арабаджиево, вървели из пътя и стигнали в Моралите до гьола в корията. Там те се спрели да си понапасат волите и те да си попочинат.

Тука, на това място, близо до Голямо Кадиево и Ахърито, дошле Балабанджията Ахмед и Парча Заим, та ги нападнали и тримата турци заклали. Взели им парите и бакшишите, които носели за в къщите си, а воловете дали на Кара Стояноолу Мухтар Димитра от село Ахърито да ги впряга. Каната и други неща заедно с пушките и пищовите скрили в Дору Сакаловите кръстци при село Муратлий. След няколко дена голямокадийският говедар Дойко намерил телата на закланите турци и известили на правителството. Правителството изпроводило заптиета (джандари) по околните ближни села да изпита и узнай кой е изклал тези турци. В този случай и от Арабаджиево биле закарани всичките селяни на конака. Най-подир, като изпитували и ставали едни за други поръчители, отделили Делинейковите синове Стояна, Дълъг Коля и Генча, та ги запрели. Кънчо Л. Стоянов и Господин Кънев[39] казали: „Защо запирате тези хора, запрете който 127 им впряга воловете“. Кара Стояноолу Мухтар Димитър, като чул тези думи, извикал, та казал: „Вземете тези, та ги затворете, че те много знаят да хортуват“. Извикали Велеолу Петка и Сивчо Нейчев от с. Арабаджиево[40]. И двамата едно знаят: „Запрете и тези, ний за тях поръчители не ставаме, и те са сабукалии (гузни, съмнителни)“. Хайде и тях взимат, та ги запират.

ТЕЖКИ МЪКИ. Деня държат краката им в тумрук (клади), на гърба си лежат и вода подливат отдолу им, вечер ги мъчат и с въжа и с ками им стягат главите. Очите им изпъкнали навън и ушите им се окъсали от камите и керемидите.

При убитите турци се намерило едно право ножче. Велеолу Петко и Сивчо Нейчев взели ножчето и ходели да изпитуват децата им: „Това ножче дали й на баща ви?“ Ако и да са деца, казвали: „Не е нашо, татовото ножче не е такова“.

Щели да ги вдигат за в Пловдив и там да ги обесят. През нощта срещу Илинден излязла и духнала една голяма фъртуна с дъжд и град карашик, та изкилкала всичките кръстци по нивята. Сутрената, като отишле Дуру Сакаловите аргати да преправят кръстците, намерили скритите неща и ги занели на конака. Даваджиите, като видели пушките и ножовете, познали, че са техни. Правителството узнало, че не е на тези хора работа, които теглят за права Бога. Хаджи Начо, като чул и се научил, че се намерили пушките им при Муратлий в Дуру Сакаловите кръстци, отишъл на управлението и извикал: „Що държите още тези хора, та ги мъчите за права Бога, та ги не пускате“.

Велеолу Петко и Сивчо Нейчев, като чули, че има дума да ги пускат, отишле на конака. Хаджи Апти бюлюкбаши ги попитал: „Е, Петко чорбаджи, какво ще кажете за тези ваши хора?“ Обадил се Велеолу Петко и казал: „Ефендим, сабукалии са (съмнителни са)“. Като се извъртял хаджи Аптия, та му ударил един юмрук в главата, Велев Петко паднал на калдъръма и три пътя се завъртял, като му и казал хаджи Аптия: „Керата пезевенк, за права Бога се мъчиш да избесиш тези невинни хорица“. Тогази ги пуснали от затвора и за оправдание им казали: „Айол, за права Бога лежахте, но доде не тегли правият, кривият се не намира“. Това всеки знай, че е права дума, но я питай тези невинни хорица, дето са лежали за права Бога и толко тежки мъки претеглили, как са сега. Като след пускането им какви болести са претеглили, догде оздравеят. И тези теглила по-многото са станали от завист и клевета.

129 ПРОСВЕТЕНО СЕЛО ОТ НОВ ГРЪЦКИ УЧИТЕЛ. В 1839 година се събудили тези хорица в село Арабаджиево, което се брояло около 24 къщи, та си условили гръцки учител, който бил с едина си крак куц. Имал една дъщеря Еленка, която и тя знаела да чете и по-много тя учела децата. Учениците му били следующите: Петър Стоянов, Васил Стойчев, Бойчо Петков, Слави Петков, Слави Кънчев[41] и Дичо Петков. Само Петра Стоянов съм карал да чете: …[42] и това четмо само той знаеше изотвън, а по книги не знай да пише никак.

На селото дохаждал свещеник Паскал Желев от Стара Загора. Той всякогаж, кога додел в село, говорел на паството си: „Изпъдете този даскал. Вам даскал не ви трябва“. И най-подир този им пастир сполучил, та изпълнил желанието си.

Този бедний даскал хранел си едно прасенце за Коледа. Не щеш ли, да улови да си заколи прасето напреж Коледа, за да има на деня с какво да отговей и да се облажи. Свещеникът им, като научил тази постъпка на даскала, казал на паството си: „Видяхте ли, че този даскал не е християнин, той си закла прасето един ден напреж Коледа. Това вий виждали ли сте?“. Селяните изпъдили даскала си, който си излязъл със сълзи на очи, а свещеникът се освободил и забравили име даскал вече.

130 ПЪРВО ЗАПОМНЮВАНИЕ НА СВЕТА. Този седмак, гдето се беше родил седмак и със зъби, син на Кънча Л. Стоянова, то съм аз сега, Минчо Кънчев. Това най-напред запомних пръв път, знам, че се качих по една плетня на една къща. Имаше пред къщата жени, та предяха. Една от тях се качи, та ме сне. И гащи ми бяха обули, не можох да ги развържа, напълних ги. Дядо Минчо и баба Добра, кога ме облякоха, дадоха ми едно захлупаче ножче, с което се бях пресякъл на много места. Зъбите ми не знам кога са паднали, но само знам, че лигите ми течаха до седмата година, догде да ми излязат нови зъби.

ПЪРВА ПАКОСТ НА МАЙКА СИ И ТУПУКА ИВАН ШИВАЧЪТ. Майка ми беше влязла в стана да тъче под сайваната (стряхата) на къщата и бърже-бърже мяташе жиците на сновалката и туптеше бърдото с вътълите. А Тупука Иван шивачът шиеше нови гащи на баща ми.

Аз огладнях и отидох, та се изправих на стана пред майка си да искам хляб: „Мамо, дай ми хляб“. Тя тъче, не ме чува. „Мамо, дай ми хляб“. Тя пак си гледа работата. „Мамо, дай ми хляб“. Тя още по-бърже мята жиците. „Мари дай ми хляб“ — и взех ножиците и догде да се угади, аз отворих ножиците и „харт-харт“, отрязах й на стана основата. Преждата се сви на задното кросно и вътълите останаха в ръката й. Тя изрева, аз хукнах да бягам, прегазих през реката и се спрях отсреща. Тупука Иван сви гащите, та ги остави под стряхата и стана, кривуц-кривуц, мина по Царския мост и тръгна подире ми. Моли ми се и върви: „Ела, Мине, ела“. Аз подбягвам напреж. Това молене следва весден — куц, не мой да тича да ме стигне. Обикаляхме по къра, взе да се мръкнува, захвана да се стъмнява, взе да ма й страх. Най-подир, ща не ща, преклоних глава, та се предадох. Той доде, та ме хвана за ръката и ме поведе, минахме Царския мост. Отидохме в дома под стряхата, гдето шийше, взе ножиците и захвана да ме бий откъм дръжката. Удря в главата, в гърба, гдето завърне. Майка ми гледа, гледа, видя, че ще ме утрепе, захвана да плаче и да му се моли: „А бе, драгинко Иване, остави ми детето, ти го уби“. Той ме попържа на майката и пак удря, хеле се насъбраха жени от махалата, та ме избавиха от ръцете му. Аз ако да съм се изтървал, кога ме биеше, но като си легнах, хленцах, хленцах. Като съм заспал, събудих се, пак беше мокра постелката ми.

ДЕТИШИ УМ. ТРЯБВА ДЕЦАТА ДА СИ ИЗБИРАТ ТАКЪВ СЪДИЯ КАТО ТУПУКА ИВАНА ТОДОРОВ ШИВАЧА, ЗА ДА ГИ УЧИ И ПОПРАВЯ, КУЧЕТА В КОЛЦА ДА ВПРЯГАТ. Майка ми беше много смирена женица и никога не продумваше дума да ни прокълне или да вдигне ръка да ни бий. Но този път другояче постъпа, поби ме малко, за което и аз си купих лобута с пари.

Веднъж поисках хляб от нея и тя ми даде хляб и излезе навън. Аз видях шарланика, закачен на бакърницата, стъпах на стомника, та се хванах с едната си ръка за един чеп, който беше побит на бакърника, за да окачат на него дисаги или торбички. А с другата ръка улових шарланика, за да го откача и налея шарлан на хляба си. Чепът се отпъна и извади от побитото си място. Аз паднах с шарланика на земята, шарланикът се вчупи и шарланът се разля на земята. Майка ми ме завари, таман се бършех от шарлана, защото се бях омазал. Майка ми, като видя шарланика вчупен и шарланът разлят, а аз омазан като котак, хвана ме за ръката и ми удари няколко плесници по дирника и този ми е всичкият лобут от майка ми.

Баща ми ме много обичаше и аз обичах да вървя подире му. В 133 неделен или празничен ден, кога идеше на чичова Генчова дюкян, и аз отивах с него. Аз се катерех като катерица по дръвите, вървях като маймуна на един крак и на една ръка, изправях се на кавак.

Като идех на дюкяна с баща си, кажат ми хората: „Ха, Минчо, ако мойш оти до таме-е-е на един крак и ръка, ще ти дадем една пара“. Аз скокна, ида и се върна, взема парата. „Ха сега, ако се качиш на брястчето и слезеш с глава надолу, ще ти дадем две пари“. И това направя — взема парите. „Ха сега един кавак направи“ — и аз се изправя с крака нагоре, ризата ми се смъкне и падне на врата ми, краката ми щръкнат нагоре голи като климии. „Стига, стига“ — взема парата.

Майка ми е Кавалджи Минчева дъщеря, не ще ли да знай да пей? Знайше да пей и много юнашки песни знайше хубай да пей, и мене научи на една песница и ме караха да им я пея, и тя е следующата: „Дилив, дилив, гайдичка, къде й наша Найдичка? Под миша корийка. Дренките капят, мишките зобат, да купим на наша Найдичка червени чехли, чехли, да не ходи боса като дива коса, като лява лиса, като Кьор Бончевата магаричка“. За песента ми даваха по три-четири пари.

Много обичах да се занимавам да пиша с пръст или дращя с клечка, кога видя ситен пясък или на път прах и по̀ стените. А друго, колкото растях, ставах по с яка глава. Това боб или бостан имало нейде, ний най-напред ще го опитаме. Захванах и да 134 се побивам с връстниците си, на Желча Димитров пукнах главата, на Йоргя Вълчев вчупих ръката, турчето Махмуда Топалов бих и хвърлих в реката, Сива Стоянов прободох с ножче в кълката, който много тегли, догде оздравей. Балабанджията беше субаш на селото и искаше да ме запре. Воловете той кара, аз връщам, най-подир удари ме от коня си с камшика по гърба и ме остави, но воловете не му дадох да ги запре.

Стойнова Дина излезе от мене по̀ юнак, тя ми пръсна главата. И то беше за тази причина. Имаше турски два гроба близо до село, при корийката. Някои си отишле да търсят имане, разкопали гробовете и изхвърлили костите вън. Аз натъкнах една от главите на един ко̀стел и я ударих на рамо и нося на майка си бакшиш у дома. Дина ме срещна и ме кара да я оставя, аз я не послушах, но я напопържах. Тя имаше един ко̀стел в ръката си, хлопна ме в главата и петмезът ми потече. Хукна да бяга и аз подире й, но по-бърза излезе от мене, не можах да я стигна. Затвори се в Главанаковата къща, та се отърва.

Баща ми и майка ми отидоха в Ахърито на гости в дядови. Заведоха и мене заедно с тях. През деня, като играехме с тамкашните си връстници Йорга Петров, Еня Йоргов и други момчета и момичета, уйчева Яна, Вела, Дешка, Кина, доде и Араб Еминчето, шурята на Парча Заима. Нали й турче, небито. Като играехме, скарахме се, аз го натиснах, та го набих хубай. Той ревешката отиде, та ме обади на майка си, аз се скрих, другите избягаха. Да ме беше уловила пуста кадъна, та ме смилаше с лобут.

ВЕСЕЛБА. КЪНЧО Л. СТОЯНОВ ПРАВИ СВАТБА И ПОКРАЙ НЕГО СЕ НЕ МИНУВА. Имаше при баща ми Кънча една храненица Куна, която останала от сестра му Неша сираче. Баща ми я прибрал при него си, като я изгледал и изхранил. Куна порасла и станала мома, направили всичко, което трябва на една мома, кога доде на възраст за женене. Баща ми я сгоди и даде за жена на Къс Коля Димитров, който беше ратай в Жека Капула Минчев.

Сватбата беше в 1849 год. Сутрената в понеделник имахме гости, ядяха, пиеха и пееха, та се веселяха. Доде чина Господиница и каза: „Даскалът събрал един бюлюк деца пркрай него си и ги учи да четат в празната наша къща“. Аз, като зачух, рекох й: „А-а, даскал ли?“. „Даскал, даскал, ти що стоиш?“. Баща ми каза: „Аз ще проводя по-малкия, Стоенча“. Аз му отговорих: „Стоенча ли? Аз отивам“.

Спуснах се тичешком, та отидох. Надникнах и влязох в къщичката. Гледам на всяко дете в ръката по една разцепена клечка и написана книжка, притисната в нея. Седя прав на крака, та гледам. Попита ме даскалът: „Момче, защо доде?“. „Да чета“ — отговорих му. „Как ти е името?“ „Минчо“. „Как викат баща ти?“ „Кънчо“. Повика ме да ида при него, аз отидох, та седнах на колене. Той ми хвана десницата, направи ми трите пръста, та ме прекръсти три пъти: „Во имя Отца и Сина и Святаго Духа, амин“ — и ми даде една книжка от същите. До вечерта аз научих тези думи: „Кръсти, Боже, помагай; аз А, буки Б, веди В, глагол Г, добро Д, ест Е, живите Ж, зело 3, иже И, і.“ Мръкна се, даскалът ни изцътка, но ний от команда още не разбираме. Каза ни „Станете“ и ний станахме на крака, нареди ни наред, накара ни да се кръстим, като ни показваше и учеше насреща, и ний следвахме, както прави.

Отидох си в дома, влезнах вкъщи. Гостите едни пеят, други свирят и играят. Аз се изправих срещу баща си и захванах да му чета думите, които бях научил. Повтарях ги няколко пъти, зам да рече баща ми, че много нещо съм научил, да ме не вземе от даскал. Спряха се да ме слушат и захванаха да ме хвалят: „Бре-е, много нещо научило днеска за един ден“. Баща ми засмян изрече: „Аз ще го направя поп“. Аз се зарадвах, че ще ме остави да се уча.

137 В АРАБАДЖИЕВО КАНДИЛ ГОРИ. Даскал Марин Ганчев от село Караджакюю, той се учил в Карабурун при даскал Димитра Чулука и в Стара Загора при даскал Петра. Първият му даскалък бил у Могила — два месеца. Господин Кънев, като беше направил дюкян и стана бакалин, няма кой да му пише вересии в дюкяна. Намерил даскал Марина, условил го с платка на месец по тридесет гроша да му плаща всеки баща за детето си, каквото му се падне, като ги разметнат, за да си изучи от момчетата някого. Тука, в къщата на Господина Кънев, учихме един месец. Намериха друго място насред село, за всички деца да е лесно — дюкяна на Делинейков Генча, който се беше оставил от бакалъка и дюкянът беше празен и с керемиди покрит. Преместиха ни в дюкяна и даскалът захвана там да ни учи. Хората му се радват и почитат, едни му баници носят, други препечени хубай сготвени пилета, други спържена риба. Даскалът замяза на владика и от владика по-много го уважават и тачат.

ШКОЛАТА СЕ УРЕДИ С ВСИЧКИ СИ ПОТРЕБНОСТИ. САМО ЧАКА ДА ДОДЕ СВЕЩЕНИКЪТ ДА ГО ВОСВЕТИ. Нашият даскал Марин Ганчев знаел и друг занаят, той бил и 138 изкусен дюлгерин. Донесе един мертек, едвам го мъкне на гърба си. Сне го и захвана да го приглажда, направи му в средата на две места кертми и върза едно ново въже от краищата на кертмите. Ний гледаме като мартори, ама мислим, че прави това дърво за някой налбантин, гдето вързува с него на воловете краката, та ги кове. А то било друго нещо. Направи го и го изправи на едно кьоше в дюкяна. Повика ни наред да алексуваме и всички един по един станахме. Кога Добри Димитров, не си знаел математа, не рачи да стане да дума, стана даскалът, та взе дървото, изправи и от нази четворица. Натиснахме Добря, вмъкна му и двата крака във въжето, та го засука и каза: „Дигайте нагоре“. Ний вдигнахме, щръкнаха му краката (и наистина мяза това на някой луд вол, кога го натиснат, та го коват). Каза на другите: „Викайте, колкото ви глас държи, да четете“. Завикаха всички, даскалът взе един сарък, захвана да удря, Добри реве, другите викат, даскалът му отпра табаните на краката. Пуснаха го Добри из вратата навън, чак на Голямата могила при азмака в селските кории си взел хъза. Качил се на могилата и гледа оттам към село дали иде даскалът. Даскалът, като го наби, както прилича, каза: „Бягай, това го викат фалка“[43] — и ний тогава разумяхме и се научихме на името й.

Веднъж даскалът поиска две малки котенца да му занесем, които имат. (Горките котенца, що са били много злочести.) Донесоха му две котенца, той и на двете котенца отряза ушите и опашките до дъно, пусна ги да ги гледат и да се чудят хората как му й дошло на ума да ги преправи тези котенца. Котенцата пълзят посред село и „мяв-мяв“ — в Станчева дюкян. Който ги види, пита: „Кой преправи тези котенца?“. „Даскалът“. Чудят се как му й дошло на ума, може и това да й учил на школата.

Даскалът се труди, за да ни изпълни главите, да ни просвети и изучи (гдето има, и него ще изкара), и ний се трудим и напредваме. Даскалът опита фалката и на Петра Кълвачев[44] от Топракхисар, натопли му краката и Петър побягна и като бягал няколко дена, казал: „Турчин ставам, на даскал не отивам“. Баща му дядо Желю и чичо му Новачко намерили Петра. Дядо Желю купил едни хубави емении (язък за емениите), доведе Петра, подари му емениите и каза на даскала: „Даскале, бий и пак гледай“. Даскалът каза: „Чакай да те науча как се става турчин“ — тури го във фалката и хубай му напари краката. Сетне взе, та го накичи с кокоши пирдав и накара всички наред, та го заплюхме. Като изпълни този обред, накара го да направи четиридесет поклона. Петър направи 40 поклона и даскалът го опрости и сега е безгрешен, да умре, право в рай Божи ще е прав като свещица.

141 Даскалът ни учеше да пишем и да смятаме и от многото си смятане изнамерихме, че имало много бълхи в стаята, гдето се учехме да четем. Ама и даскалът учил за бълхите книгата, накара нази да ги изморим. Той бил лесен цярът, ама като не знаем. Накара ни да носим един цял ден с бакъри вода от реката и ний носехме, та изливахме в дюкяна. Стана до пояс вода.

Доде дядо Генчо, та погледа, каза: „Даскале, какво правите? Ще ми съсипете дюкяна“. Пак лесно: „Ха сега черпете с бакърите“, и изчерпихме водата и бълхите се не чуха и не видяха, това им бил цярът. Пак си следваме да се учим и въспяваме в науките си напред.

Ами сега доде ред и на мене да опитам фалката. Като отидох да алексувам, сбърках една дума, даскалът накара Кара Йовичин Коля да ме заплюй. Колю ме заплю. Аз като се извих, та ударих един юмрук на Коля, той се простря на земята. Даян сега, Минчо. Даскалът скочи, та взе фалката и ми завъртя краката нея, вика четворица да държат, би ме, догде кандиса, от лобута капнаха и на двата ми крака нохтете на големите пръсти. Юнак трай, даскале, не плача.

Даскалът ни учеше и гимнастика. Той знаеше да свири и свирка, вземе свирката, та я залюлей: „Ха сега всички ставайте, та играйте“. И ний всички наскачаме, та се кълчим като дяволчета, кой как мой. И то лошо. „Що играйте“ — вземе саръка, затвори вратата, та се набий хубай. А пък ако се докара някой да му влезе два пъти в ръцете, два пъти бит.

Даскалът беше учил и тази книга — за разковниче как намира да се улови. Донесоха му веднъж един таралеж. Накара ни даскалът, та правихме кал и запушихме таралежа под пишкюня, та го запряхме да донесе разковниче. Клети таралеж, колко са й трепал, догде изрови и направи дупка през юрмята и да иде за разковниче. Погледнахме дали й отишъл за разковниче, наистина отишъл — няма го.

Даскалът пак ни не оставя, труди се и с ум се бие как по-скоро да ни изучи и просвети, баща и майка да почитаме и на старост да им помагаме. Ама ний калпави, мързи ни да учим, затова даскалът толкова ни стяга и бий във фалката.

Ред доде и на Теня Господинов да опита фалката. Той пък видял даскала, че взима от една мома, Нана Капулминчева, китка, 142 и на Теня се прищяло да си вземе една китка от Желка Мирчева. За тая му погрешка даскалът го тури във фалката, та му натопли краката, Теню се нарева. Пусна го даскалът от фалката и Теню Господинов куцук-куцук отиде, та каза на баща си. Видяхме баща му Господин иде с един голям кол на рамо и хука: „Анасъна, иманъна, дининини“. (Майка му, вярата му…) Плесна даскала с кола, даскалът хукна из село навън, Господин Кънев с кола подпре му. За честта му и бюлюкбашията Али Байрактар иде в село насреща му. Даскалът, като го видя, завика с глас: „Аман… Няма ли някой душа да отърве и помощ да стори“. Даскалът се върна, Господин Кънев се спря, бюлюкбашията ги забра и отиде, та кондиса в Дълъг Господина Нейков. Наскоро доде мухтаринът Велеолу Петко и други още от село. Даскала запряха в една кошовница. Велев Петко проводил кеята Генча Банов да доде да ни извика, та накара Велев Петко да седне да четем срещу кошовницата на вратата и да искаме даскала си. И ний хем четем, хем викаме: „Пуснете ни даскала, искаме го“. Даскалът поседя малко затворен и се наял с круши, защото в дамчето имаше много набрани дребници. Пуснаха даскала, той ни заведе пак, дето учехме. Сега и той по-много знай, и на друг даскал се учи…

Господин Кънев не можа да сполучи самичък да изпъди даскала, ами проводи синовете си Теня и Къня да се учат в Карабурун при даскал Димитра Чолака. Само това сполучи, та накара Генча Делинейков, та ни изпъди от дюкяна, гдето учехме.

Няма где да идем да се учим. Намериха ни помещение в дяда Вълча Колев в едно дамче, гдето вечер затварят магаретата си. Сутрена изринем на магаретата фъшкиите и насядаме да четем. Вечер магарета, сутрена даскалчета. Даскалът ни Марин захвана да се закача с Куна Вълчева, защото тяхно беше дамчето. Това минало на дяда Вълча в ушите, по-скоро ни изпъдиха, та се избавихме да не ринем сутрена магарешките лайна и от лошата миризма. (Куна Вълчева се влюбила в даскала и щеше да му пристане (…))

Даскал Марин бил много куршумджия. Като бяхме отсъствали няколко време от дюкяна, мишките изгладнели — една мишка излезе из една дупка и захвана да яде хляб от Янко Станчевата торба. Даскалът каза: „Стойте, аз ще й кажа ай сега“ — извади един пищов, пълен с дребни сачми, замери я, пум-у-у, мишката се скри в дупката си, сачмите се пръснаха и набиха в стената. Без малко остана да ни изтрепе, ако не беше ни дошло на ума да се позатуляме. А нему никак не доде на ум да каже: „Махнете се, че тогаз да дам на мишката да разумей“.

Даскалът сега залиби друга любовница — Михна Сивчева, на Димитра Широв[45] леля му. Димитър Широв е сега на голяма чест, даскалът кога излезе навън, нему дава пръчката; което момче да погледне и се загледа нанякъде, да удря с пръчката. Даскалът хем любовници либи, и за нази се много труди и ум троши, за да ни научи да четем. От труд у главата му ум не остана. Ето и мойта матема. Стана една неделя я уча и пак я бъркам. Слушайте да я изчета. Тя е от наустницата (часослова): Полунощница по вся дни, страница 10. Зачало. Тѧ благословимъ вышніий бже. 8-ий рѣдь. (…) иɯиʚovɔoʚɐvƆ [Славосло̀вити].

За тази дума, с глава надолу написана, даскалът цяла неделя ме мъчи. Колкото пъти и да ида при него да алексувам, все по две пръчки ми удряше по ръцете и ме връщаше назад: аз кажа „славосло̀вити“, а той я измени „славословѝти“, вторий път, ако кажа, както ми я поправи, той казва същата дума, както си й.

Баща ми вечер ме пита: „Алекса ли днеска?“ Право му казувам: „Не съм“. Това питане следваше всяка нощ. Баща ми 145 толкова ме обичаше, не знам тая нощ сърдит ли беше или пиян, попита ме: „Още това ли четеш и не си ли алексувал още?“. „Не съм“. „Ти стана калпазанин, мързи те да четеш, утре ще искаш шестдесет пари за айлък (месечина) за даскала“. Стана, та ме хвана за ръката, че взе огрибката, та ме налага в гърба, доде кандиса. Пусна ме, аз из вратата, че към корията. Майка ми милозлива тръгна подире ми да ми се моли да се върна. Аз я не чувам, вървя. Като допрях до корията, достраша ме, запрях се. Тя ме хвана за ръката и се върнахме назад. Баща ми ни срещна, взе ме от майка ми и каза: „Къде бягаш!“. Че пак на повторка още един даяк ми трътна и ме заведе вкъщи. Аз отговях, та му продумах като млада булка, кога говей на кума си: „А бе, тате, даскалът не ми разменя математа, зам да ме стигне Димитър Широв. Вий ме убихте, ами я виж ми ръцете, на пръстите ми некът не остана, дето ма й бил тая неделя даскалът“. „Тъй ли било, защо ми не кажеш, то му й лесна работата“.

ДАСКАЛЪТ ЩЕ СТАВА ЧЕР КАЛУГЕРИН. Сутрената се събрахме всичките деца и захванахме да четем. Доде даскалът и захвана да се кръсти и метани да прави срещу щамбата свята 146 Богородица, която беше на средата залепена. Кръсти се и прави метани, взе щамбата от стената, та я целува и каза: „Помагай ни, свята Богородице“, взе пищова, и него пъхна на пояса си, посегна, та взема и голямата си сопа от гредите и излезе из вратата навън. Ний едни казахме, че даскалът ще става калугерин, колкото поклона направи, други казаха: „А-а, той гаче хайдутин ще става, и пищова си взе“. „Не, той мечкадарин ще става, нали видите, сопата му мечкадарска“. А то било друга работата. Тази нощ даскалът ходил на седенки, че се скарали с Желязка Сачмаджията за Нана Капулминчева. Сачмаджията ударил няколко пътя даскала, доде да го разсърди. Даскалът сърдито пухнал със сопата Сачмаджията, та му пръснал главата и затуй бяга, да го не хванат и наложат втори път.

Аз усетих, че даскалът скоро ще си вземе сметката и ще му завият юларя. Накарах Петра Кълвачов да иде от чичови Генчеви да вземе една брадва — той ходи, донесе я. Взех брадвата и „пат-пат“ — съсякох фалката и я хвърлихме на парчета в огена, та я изгорихме.

В този ден Петър Кълвачов ни весден занимава, та се блъскахме да хващаме зайчето на кутията, от гледа като я показваше на слънцето.

Даскалът къде й ходил, какво й правил доде подир икиндия при нази и попита за фалката. Аз му казах, че Кънев Господин доде, та я взе и каза, че даскалът ви много ви мъчи в тази фалка, ама този път даскала ви ще турим в нея. Ако и да излъгах даскала, но нему му изхвръкна косара, излезе навън и хвана пътя към корията и ний си отидохме всеки в дома си.[46]

ДВЕ СВАТБИ. Кънчо Л. Стоянов ожени храненицата, сестрината си дъщеря Куна, в 1849 год. подир Ивановден. И сега в същата година — сина си Славя за Мария Гичева Шивикева от село Ахиево. Ще прави голям годеж и сетне сватбата.

НОВ ДАСКАЛ. ШИКАЛКИ ЗА СЛАМА. Отиде баща ми Кънчо Стоянов в Стара Загора да си пазари за годежа каквото му трябва. В този ден вечерта доведе и нов даскал. Този даскал е от град Сливен, знай български и гръцки да чете, в черква да пей.

Този даскал Николчо още вечерта, като доде, разхвърли се, разпя се, напи се с вино, както прилича, захвана да ме учи да пея черковски и иска даскал Марина да търси да го бий. Аз видях, че и този му изсипано брашното и има да дава на Михаля, но да се отървем от първий, че каквото става, да става.

148 ЕКЗАМЕН НА ДВАМА ДАСКАЛИ. Сутрената, кога се разсъмна, баща ми Кънчо Стоянов и Господин Кънев поведоха новия даскал Николча, та го заведоха на Станчева дюкян при Станча Добрев, защото и той знаеше да пише с лявата ръка, и дето пишеше, сам си разбираше. Салт Драговичнн Иван от Караджалий му четял словата.

Повикаха мухтарина Велеолу Петка, дяда Вълча и други още от село. Проводиха кеята Согата Стояна да иде да повика даскал Любомира Младенов Унгура. Доде даскал Любомир, събра даскалите и захвана да ги изпитува. Новият даскал Николчо, за каквото го попита, всичко му отговаря. Попита даскал Марина, той мълчи и се прозява и нищо не отговаря. Даскал Любомир реши въпроса и каза тъй на събраните селски чорбаджии: „Този даскал, когото сте сега довели, приставете го в селото си да ви учи децата. А пък този даскал, когото сте имали, ако искате, оставете го в селото си да ви пасе свинете“. Право каза, защо има от село да го искат. Всички съгласиха на даскал Любомировото предложение и приставиха (условиха) даскал Николча с месечна заплата по петдесет гроша на месец. Почерпиха се и пиха кръчма и даскал Николчо захвана да ни учи.

НОВО И СВЯТО НЕЩО В АРАБАДЖИЕВО. В този ден, като се още поначерпили, чорбаджата съгласили се да извършат 149 и направят едно свято дело в селото си. Тези нашите чорбаджа, добри и съгласни християни, народни любими българи, ако и да бяха си сръбнали, кими от кръчма или от радост за честта на новия си даскал, но за което свято дело бяха се съгласили, не забравиха и не останаха думите им напразно — да си направим от плетня една черква (папаз-еви, попска къща) като караджалийската и заедно до нея школо, за да си учим децата. На другия ден навпрягаха коля, дигнаха брадви. Велев Петко, Кънев Господин и Кънчо Стоянов качиха се на конете си, та отидоха в село Боздуванджий при Садулла бея да искат да им даде да си насечат от корията му ко̀ли и пръти, да си направят в селото една папаз-еви, и Садулла бей им не отказал, дал им, доколкото им трябва, да си насечат.

Всичкия материал за скоро приготиха, едни коли острят и побиват, други пръти кастрят и плетат, а други дръви дялат, та ги приготвюват. Дъски докараха, керемиди принесаха от Айданлийската керемидчийница. Повикаха Рачев Ивана от с. Караджалий, та доде и за скоро направи и нашия папаз-еви, както караджалийската, с хубав таван и преграден олтар, и школо за нея направено и добре измазано, с комин. На тази направа всички селяни с радост работиха като на своя работа и свята Божа къща. Материалът беше все от кориите освен дъските и керемидите.

Дядо Ганчо Добрев от с. Арабаджиево беше направил вратата на черквата и самичък със своята си ръка беше се подписал така: „Бо да прости дяда Ганча“. Той знаеше да пише прости букви, знаеше и да смята. Той кога се научил да пише дотолкоз, бил овчар на Ахиево в Манаф Мехмед бея и даскалът му бил Мирчо бакалинът. Заплатата му било едно агне да го заколи и да го изядат. Той деня, като ходел с овцете, правел си от кал питки и с шило пишел буквите, догде да ги изучи. Научил се дотолкоз и заклал агнето, та го изели.

Черковката и школата направиха и добре я измазаха, с нови хубави дъсчени тавани. Налепиха в черквата книжени Божи щамби и ний с радост отидохме в новата школа да се учим на четмо.

Даскал Николчо захвана в неделя и празник да чете вечер и пей сутрин в церквата. Стари хора и жени взеха да дохаждат да се черкуват и палят восъчени свещи. А селският ни пастир поп Паскал никак не влезе в церквата, като казваше на паството си, че това нещо станало без владиков изин, затова не може да влезе да чете в церквата — че ако се научи владиката, че е чел в черквата без негов изин, ще му обръсне брадата и ще го накаже с аргос и селото ще афореса, както едно време афоресал селото Маджери и затова бактисало.

Тази черковка бяха направили до плета на Заимската гермя, близо до Дурмуш бейова чифлик, до къщата на Банев Генча и Бойчевата къща. На Банев Генча жена му Маша Делинейкова полудя, той я остави и забягна къде Бургас. Бойчевата къща и тя до нея на селско землище, мислеха и нея да вдигнат, за да стане двора черковски широк.

КРЪСТОВЕТЕ. Това място, което се назовава Кръстовете, то е могилка близо до селото, на север страната от село. В 1849 год. беше се издало такава заповед от правителствена страна — да разкопават могили. В нашето село бяха изпратили едно заптие, Кьорала, за тая работа. Селяните се събраха, та разкопаха тази могилка, която се наричаше Кръстовете, извадиха много големи тухли и камъни, вчупени шишета от кандила и един дирек на черковска трапеза — на черквата и дирека намериха за престола. Изкопаха и две човешки глави и друго нищо. Ходиха един ден, та копаха на Голямата могила.

152 ЖЕРТВА — СЕЛСКИЯТ БИК И КРЪЩЕНИЕ НА ЧЕРКВАТА. Събраха се селските чорбаджа да се питат на кой светия на името да кръстят черквата. Едни казаха на святи Гьоргя, други — на святи Димитра, най-подир намислиха на святи Петра, че той държал ключовете на рая, и това име одобриха, и „Святи Петър“ ще бъде черквата.

Заклаха за курбан селския кравешки бик, който беше много голям и угоен. Нарязаха го на парчета (късчета), та го натургаха в казани (котли), накладоха огньове и туриха курбаня в казаните да врат. За добра чест заваля силен дъжд, накладоха в черквата огън и преместиха казаните с курбаня там, в церквата, да врат. Доде дядо поп Паскал да вземе на бика плешката, която му бяха оставили според попския закон и която натвари я на Добрев Димитра на гърба, та я завлякоха в Герганов Тодорови — там кондисуваше селският ни поп Паскал. От дъжда не можоха да додат жени с паралии и хляб, да раздадат курбаня, ами всеки донесе да си сипе и занесе в къщата. Най-подир се скараха, като стана несправедливо раздаванието на курбаня. Армейката Добри и Широ Добрев извадиха ножовете, та се сякоха по главите, догде в кръв отънаха, и хайде при турската владика в дранголника старозагорский. По тоя начин стана кръщението на черквата „Святи Петра“. Армейката Добри и Широ Добрев, щом отидоха до магарешкия рай, и ключовете на вратите сами се отвориха и те влязоха в него, та ги взеха святите ангели на ченгене султана. 153 Тъкмо това скарвание стана причина Дълъг Колю Делинейков, който доде и без да пита курбанджибашиите, напълни един бакър с кокалак около десет оки и си отиде.

ДАСКАЛ НИКОЛЧО И ЛЮБОВНИЦАТА МУ ЛУДА ЖЕЛА. Даскал Николчо освен български захвана и гръцки да ни учи. Той беше святи даскал Николчо — вечер, като ни пусне от школата, тръгне от къща в къща, та чете пред иконите и тук сръбне, там пийне по малко винце, догде се понапий, и най-подир, където замръкне, там спи. В това време, като кажи, че във всяка къща вино се намираше, защото беше коладнишки пост. Той знайше и да пей; кога се покефлиндисаше, обичаше да пей най-много тези песни: „Грозданка по двор ходеше, дремни си сълзи ронеше, златно си кандило миеше и го пред Бога палеше“. А втората: „Прочул са Найден Граматик, че знае Найден да чете, да чете, йоще да пише от владика по-много, от владиката сливненска“. Майка ми го съжали, даде му плат да си уший едни калцуни да не ходи със скъсани чорапи. Той знаеше да ший, захвана да ги ший, но искаше и червено сукно. „Аз ще ги направя, буле, баро гаджо“. Прави ги, ши ги, най-подир ги откраднаха от него. Обичаше много да се огледва и затова почти по-многото деня на огледалото стоеше.

Похвалили му Луда Жела, че го залибила, тъй също и ней казали, че даскалът я залибил. Тя захвана често да заминува покрай школата, защото на брата й Гюмюша Бойча къщата беше до школата. Ний чухме това и щом я видим, че иде, кажем: „Даскале, Жела минува“. Той стане и по-скоро на врата. Жела и тя захвана да дохажда на пенджурата (прозорцата) отвън, та наднича вътре в школата.

Баща ми му се обеща и му каза: „Даскале, ще ви дам едни чизми, ама са малко скъсани, кога отида на пазар да ги занеса и дам на кърпачина да ги закърпи, че тогава ги вземи“. Да му се не видят чизмите, отгде му смиели, захвана всяка сутрена, щом влезя в школата, първата му дума беше: „Минче, баща ти занесе ли ботушите да ги кърпи?“. Една сутрена отидох в школата и се понаведох да се понагрея на огена, той ме попита пак за ботушите, аз плюх в огена и седнах на мястото си. Даскалът скочи на крака и рече: „Ти мене за кашмер и магаре ли ме имаш?“ — и захвана да ме удря по главата с ножиците. Че това Тупука Иван лий! Аз го хванах за ръцете, зададох му крак, та го лумнах в земята, та се набих и натъпках хубай с крак в главата. И казах на момчетата: „Ха излазяйте навън“ — те излязоха и аз го пуснах и излязох, та го замандалих отвън и си отидох, а той цял ден седял затворен. Вечерта по мръкнало му отворили и той доде на чичова Господинов дюкян, искаше да ме клевети, но той го не слуша, даде му сметката и той, ще не ще, отиде си с плач за любовницата си Луда Жела (…)

155 ТРЕТИЙ ДАСКАЛ ГЕРГИ ТОДОРОВ ХОРОВОДЕЦЪТ ОТ С. КАРАБУРУН. Даскал Герги Тодоров от Карабурун, той беше смирен и разумен момък, с хубав пещимал, завит на по шия накриво на едно ухо около главата му, с бели навуща и нови сейменски цървули и черни връвти обут и стегнат, с хубави черни мустачки и засмян в лице. Доде в школата и захвана да ни учи — и той учил гимнастика и олимпийски игри. Неговата работа в ред, и такъва хубав и учен, просветен млад момък коя мома го не ще хареса и залиби? Ето в село най-хубавата мома Желка Мирчева, тя го залиби и за него луда ходеше.

Даскалът захвана и друг урок-матема да ни предава. От вечерта заръча ни на няколко момчета да занесем по една стомничка вино на даскала. Майките ни, като й за даскала, не отказват, напълнят стомничката с вино и я занесем в школата. Като алексаме, пусне ни да ядем хляб; ний, които сме занели винце, с даскала заедно ядем. Той вдигне стомничката, пие и нам дава и вика: „Пийте, че тези стомнички ще се изпиват“. Той пие, а ний избаждаме, та пием, догде всички се набелим, не-е, опием. Погнем даскала с топища сняг в гърдите. Най-много го умерюваше Теню Господинов; като хвърли сулаклама, и топа от снега се залепяше на гърдите Даскалови.

156 Като предаде тази матема от гимнастиката си, даскалът захване да предава от олимпийските игри. Иван Димитров Гюзеля, на Демирджията момчето, нали й от уйчо олар, знайше и кеменча да свири. Даскалът ни нареди наред, хванем се за поясите на хоро вътре в черквата. Гюзеля вземе кеменчата, даскалът вземе пръчката, хване се да води хорото и Гюзеля засвири „цикта-гъкта“… Даскалът поведе хорото из черквата, върти пръчката и казва: „Ха сега напред, ха назад, ха изместете се назад“, че ще клекнем и по този начин свършим и предадем математа си, та алексаме.

Сега ще захванем да учим комарджилък. Всяко момче, което ходеше на школа, имаше пълна торба с шикалки. Даскалът вземе една керемида, та я подпре на едно камънче и пусне най-напред той една шикалка, та ни покаже матема. След него и ний, та че който тракне и удари шикалка, става, та ги обира и пак пуска напреж. И който сполучи да обере всички шикалки, той ще има награда от всяко момче по десет шикалки. След тази матема имаме и друга — да скачаме стисникрак. Тази матема като предадем, та алексаме, захванехме пак да учим четмо.

Даскалът като изкусен хороводец захвана в празнични дни в неделя или празник, кога е развалено времето, та вали сняг, даскалът захвана да сбира хорото в черквата — като поведе хорото, та завърти пръчката — и момите запеят. Хеле любовницата му Желка Мирчева, като си стиснала очите, та запяла тази песен „Тилли перо, тилли перо, тиллидосано“. Някои по-умни от момците приказват в олтарчето с либовницата си, като я държи за ръката. Друг, за да си покаже ножа, извадил го из ножницата и кълца вратата, диреците, което му доде напреде. Други, за да се покажат гимнастици, дерат козел вън под стряхата. Имаше един циганин Пашо Гулев, дирникът му беше като тъпан, помъчи се и той да дере козел; като се хвана за стряхата, дигна си краката, та ги пъхна между ръцете си, не назад, не напред, най-подир изтърва се, та падна, та си разтърти дирника и пръсна главата.

МИНЧО КЪНЧЕВ ХВЪРЧИ, КРАЯТ МУ СЕ НЕ СТИГА, НЕТО НОСЪТ МУ С КЛЕЧКА БУТА. Доде терзията Петко от Налдикен, та уши избързо за зетя хаба, за булката джубе и мене уши една къса аджемка от черен шаяк, тури й и червено сукно на пазвата, който ми казваше: „Мине, да облечеш тази аджемка, не моят та позна“. Аз се радвам. Той не е като Тупука.

Повдигна баща ми Кънчо сватба да жени брата Славя в 1849 год. през коладни пости. Навпрягаха коля от селото, излязоха кумове, запяха зълви, засвириха гайди, Йорго Стойков Камбурата от Ахърито и Ганчо Димов от Маджерито. Баща ми Кънчо с бакър вино черпи, изпраща. Майка ми пояс разпасва и напреж коля постила и ситно просо с шепа хвърга, през кола ръси. Коля се надпреварюваха, моми и зълви пееха, бъклици от ръка в ръка прекарваха, та ги въртяха, гайдари напред на кума свиреха и други играеха. Пристигнахме в с. Ахиево.

Имало обичай, зетят кога да влиза в къщи при булката, брат му трябвало по-напреж да влезе. Като засвириха гайдарите на постница, аз взех малко слама от къщната стряха, поиграх малко и влязох вкъщи, та хвърлих сламата. Те ме преплещиха с пешкир през рамо. Излях вънка, оглеждам се, надничам се дали има някой като мене. Събрахме се с Коста Пенчев и сякаш че сме биле и пребиле, Гела и Мара. Той с какво ще се покаже, покани ме да се качим на могилата още с няколко момчета и Луд Марина. Накара Луд Марина да пей песнята, към Чаушгьол. Аз се похвалих, че ходя на даскал, и той му се прищя и се обеща, че ще доде в нашето село да се учи, и каза: „Хаде сега да хукнем от могилата надолу“. И хукнахме. Аз паднах и се приджогорнах десетина пъти в скалата и си обелих носа.

159 БЛАЗЯ НА ТАЗ МАЙКА, ДЕТО Е ИЗВАРДИЛА И ИЗХРАНИЛА ТОВА ЧЕДО. Минаха се великите дълги пости, дойде свято възкресение Великден. Даскалът Герги се хубай пременил, завил шал на ухо, запъхнал перчем на шал, опретнал ръце, та че като хвана хорото, та го поведе, пръчка върти, хоро извива, глави дига, опашка уплита като змия усойна. Мъже и жени отстрана гледаха, мъже глава повиваха, жени си едни други думаха: „Блазя на тази майка, дето е изхранила туй чедо. Желке! Желке! Честита си била, Желке, ако имаш чест да вземеш даскала Гергя. В царство ще се видиш, царкиня ще станеш“.

Даскал Герги беше приставен за три месеца до Гергевден. Аз при него изучих вино да пия и чета от Славословите, до деветий час кол възлюбления. Той си отиде мирно, като си взе и за трите месеца заплатата осемдесет гроша. Целуна ръка на старите и отиде в корията да сече дърва.

БАЛАБАНДЖИЯТА АХМЕДАА И ПАРЧА ЗАИМ. Папазоолу Митю от Стара Загора, като взе двора и нивите от Трендафила в Малко Кадиево, направи чифлик и доведе Балабанджията от с. Балабанлий като прочут разбойник, та го направи назърин на чифликя си. Сетне взе с наем Емин бейовата воденица, която е в с. Арабаджиево, и го постави назърин над воденицата. Тука, 160 когато беше на воденицата, скараха се със Сиврито. Сиврито го удари с куршум, но се оздрави, та не пукна. В това време прави и бостанджилък и една година субашлък. Деня субаша̀, вечер върл разбойник и кеседжия. Другарите му: Парча Заим, Каварналъ Хюсеин, Емин бейова назърин, Кел Алия, Калън Ходжоолу и Диню Танев от с. Арабаджиево. Защитниците му — Емин бей и Папазоолу Митю. Ятаците му в Арабаджиево сетне ще явя. В дядови Дечеви, като бяха се напили с Парча Заима, щяха да заколят кеята дяда Стойна, който сполучи, та избягна с прободен крак от нож. Балабанджията беше среден ръст, възжълто черно сухо лице, редки и черни зъби. Парча Заим дребен, с жълто и намусено лице.

ДАСКАЛ ЙОВЧО ДЪЛЪГ НЕЙКОВ ОТ СТАРА ЗАГОРА. В 1850 година, августа 15-и ден, доде в село за даскал Йовчо Дълъг Нейков, който беше ученик на даскал Любомира. Даскал Любомир, като го видя, каза тъй: „Та па, кардаш Господине, сега намерихте даскала“. С неговата препоръка условиха Йовча Нейков за 1000 гроша и да го храним. Даскал Йовчо Нейков беше смирен и кротък момък, вино, ракия не пиеше, по хоро не ходеше. Захвана да ни учи, от училището навън не излазяше. Той ни каза да говорим училище, а не школа. Шкилос щяло да се каже по гръцки куче. Като доде даскал Йовчо Нейков в селото ни, освен от селото, дето се събраха по-много деца в училището, но и от селата додоха Коста Пенчев, моят могила-аретлик от Ахиево, Пенчо Йоргов от Ахърито. Беля̀н Руси много беше якоглав, но даскалът пак го не биеше. За една дума много се труди даскалът, догде да го поправи: „Не мѝмо идат“. „И(д)ни момѝ идат, даскале“. Даскалът: „Не е тъй бре, слушай: Не мѝмо идат“ — „И(д)ни моми идат, даскале“. Много се труди учителят, догде да го поправи. Сега не даскал, ами учител и не матема, ами урок, така ни научи този учител.

ДЯДОВА САНДЕВ СИН ТОДОР ОТ СЕЛО МАЛКО КАДИЕВО. Тодор Сандев от Малко Кадиево събрал няколко души калпазаня пияници, крадикончета и волове, та им станал предводител войвода. И от нашето село Арабаджиево няколко капасъзи-предатели, Юдови заместници. Дошле тука в селските кории с цел да уловят Йоргя Вълчев и Коя Славов Сийрекбасанов, че имал алтънено (златно) тасче. Една вечер в жетва, като си идеха откъде Корубите с воловете и вървяха покрай селските кории, пресрещнаха ги, та ги изловиха всичките момчета. По случай само Коя не можле да стигнат, и то малко останало един да го застигне и хване, но той извикал: „Оставете ме, аз съм на циганина Баня момче“. Този, който го гонел да го хване, като чул тази дума, оставил го и Кою се скрил в азмака в саза.

Всички момчета ги закарали при Голямата могила, та ги изпитали кое е момче дядо Вълчево и Сийрекбасаново. Те показали Йорга Вълчев, а за Сийрекбасанова син Коя казали, че той избягал, не можахте да го уловите. Йорги Вълчев, като видял, че ще го отделят самичък, излъгал, та казал Гергя Мандаджи Минчев. Другите всички изпуснали, а Йоргя и Гергя забрали и откарали в Балкана. Момчетата, като дошле, та казали на дяда Вълча, че Йоргя го хайдути хванаха и закараха, дядо Вълчо се стреснал и ослепя с двете си очи и до смърт сляп ходеше. Този дядо Вълчо е любовникът на Жела Жекова, жената на арап Мерджана, и на комуто хайдутите баща му Коля и чича му Мирча заклали. Взеха от дяда Вълча осем хиляди гроша за сина му Йоргя, та го пуснаха, а за Гергя, догде се разправи работата му, коджа беше мъчно, ако не бяха от нашето село предателите да докажат и уверят, че Герги не е Сийрекбасанов син, ами е едно бедно и сиромашко вдовишко момче.

ДАСКАЛ ЙОВЧОВОТО СИВО МАГАРЕНЦЕ. Пенчо Йоргов спеше у дома. Един съботен ден, като ни пусна учителят от училище, ний го попитахме, че ще идем с Пенча заедно на Ахърито да се преоблича. Поискахме и магаренцето му. Учителят не ни отказа, каза: „Ще ви го дам, ама искам довечера и зарана 163 хубай да го назобите“. Даде даскалът магаренцето си. Взехме магаренцето, Пенчо го поведе и аз отподире карам и тръгнахме към Ахърито. В пътя ту Пенчо се качува и слиза, ту аз, отидохме със смях и радост на Ахърито. Вечерта хубай назобихме магаренцето, а сутрената, кога отидохме да го зобим, то си сторило адамлъка, умряло. Кога отивахме къде Ахърито, бяхме много весели, засмети и радостни, а кога се върнахме назад да си додем, бяхме умислени като магаренцето.

В понеделник сутрената отидохме на училището, аз се запрях отвън до вратата, а Пенчо влезе отвътре и даскалът попита: „Е, Пенчо, доведохте ли магаренцето и хубай назобихте ли го?“ И Пенчо като под було продума: „То умря, учителю“. Даскалът се засмя и рече: „Мойто магаренце не мре, малко са в дяда Йор-гата такива магаренца“. И аз влязох и казах: „Не мре, ама то наистина умряло в дама“. Мре не мре, отиде си магаренцето. Дядо Йорго има, ама те негови. Даскалът остана без магаренце.

ДВАМА ВОЕВОДИ. Костадин, на Боя Пенков шурят му, от с. Муратлий и още един негов другар съгласили се двамата да идат къде Добруджа да спечелят пари и да си додат да се оженят. Отишле, спечелили пари, та си купили по една пушка, пищови и 164 нож. Тези синковци, като си купили тези неща, оставили се да се женят, намислили друго нещо — да се върнат назад и да хванат друг път, т.е. да станат хайдути. Тръгнали си, та си дошле. Отиват на карагитлийското землище с цел да уловят Лесеолу Петра и да вземат много пари от него. Кория близо няма да се крият, само ходили из ръжите, тук се гушили, там се изправяли, та стряскали хората. И като ходили няколко дни тъй, хората от село Карагитлий отишле, та заявили на управлението, че такива и такива хора се явят по землището им из ръжите. Турското правителство събрало голяма потеря, а най-вече табаците и отишле, та ги заградили. Тези юнаци, като видели турската потеря, захванали да пушкат насреща им. Тъй и турците захванали от всяка страна върху им да пушкат и там ги стопили и като кучета избили. Те само бяха ранили пет-шест души от турците. Единът си погълна парите, а в другиът (…)

ЮНАК АНДРЕЯ И ЛОШ НЕДЮ. В 1851 год. на даскал Йовча уйча му Матю Мандаджи Желев от Кавашката махала захвана сватба да прави, да се ожени. Даскал Йовчо ще му става венчан девер, да му носи байрака. В това време училището нямаше чинове, ами всяко момче си имаше по една постелчица от плъстинка или от чердже. Аз бях калфата, защото нямаше по-горно момче от мене и учителят, гдето идеше, наръчваше другите мене да ги главям и уча.

Доде време на сватбата, учителят наръча на момчетата да ме слушат и да ги уча, догде да се завърне. Учителят още отвън село не беше излязъл, таман се затуля от село навън, аз взех, та си срязах плъстината, та я уших на един дълъг каук (кюлаф). Направих от дърво един топуз (токмак), накарах всяко едно момче да си напълни торбичката с дребни камъни, разделих момчетата на две части и им казах, че ще играйм една нова игра.

Нарекох се аз на едната предводител Юнак Андрея, а на другата чета Коста Пенчев Лош Недю. Турих кюлафа на главата си, взех топуза в ръката си, че накарах Лош Недя да мине отвъд реката с четата си. Аз останах отсъд, откъм Гюмюш Бойчева двор. Юнак Андрей и Лош Недю бой ще правят. Хайде ще захващаме да се бийм, границата е на аргата водата.

Ха-а, Лош Недьо, бягай сега! И като опрем до реката, хвърля с топуза върху Лош Недя, а други с камъни на момчетата. Лош Недю вземе топуза и се разиграй върху ми, аз бягам назад. Опре до арга и хвърли с топуза върху ми и четата му с камъните хвърли и се върнат назад, та бягат. Аз се върна назад, та взема топуза и се спусна с четата си върху Лош Недя, опрем до реката, хвърля с топуза и всичката ни чета с камъни хвърлят и пак назад се оттеглим на бяг. Тази игра ни се много одобри и трая до вечерта. Освен нази надодоха ни и волници от село, та се соединиха с нази и четите ни станаха по-големи. На Гюмюша Бойча къщата, коминят, вратата станаха, гаче я й град бил. Гюмюшката Бойчовица Куна рева и вика, та ни кълна, най-подир не можа да излезе с нас на глава, влезе в къщи, та се заключи и ще не ще, търпя, догде си изиграем и свършим битката. Най-подир взех кюлафа и топуза, та ги качих на черковския таван горе, защото може да ни станат и за друг път нужда, та да ги имаме готови, и си отидохме. В този ден това ни беше всичкото учение и всички ме с радост слушаха.

ЮНАК АНДРЕЯ И ЛОШ НЕДЮ ГИ НАКАЗВАТ И ДОГОВОР ПРАВЯТ ВЪТРЕ, В ЧЕРКВАТА „СВЯТИ ПЕТРА“. Лоша и инаткиня беше тази жена Гюмюшката Бойчевица. Не 167 може ли да крий, гаче й кокоши крака яла. Аз понеделник, вторник и сряда учих учениците си и те според заповедта на учителя покоряваха ми се, та ме слушаха. Учителят, изкарал деверската си служба, в сряда вечерта срещу четвъртък си дошол, без да знаем ний. Тази инаткиня Гюмюшовата жена Куна не можла да трай и от инат още вечерта отишла при учителя, та му всичко разправяла: как сме я разревавали, как сме й съсипали на къщата коминя, вратата и стените на къщата и че цял ден седяла заключена в къщата си и не можла да се покаже и да излей навън от нази и от камъните ни.

Отидохме сутрената в училището. Учителят ни предаде уроци, доде време за хляб да ядем, пусна ни, удари звънецът. Станахме на крака, попита ме и каза: „Минчо, слушаха ли те съучениците ви и дохаждаха ли и триднята в училището?“ Казах му: „Учителю, те всички редовно и триднята дохаждаха и не салмуваха и слушаха, както им заповяда“. Гаче й знаел кой ще му каже и с една дума да го не излъже. Извика Петра Филипов при него си, напери му с пръчката и каза: „Казувай, че те добивам! 168 Калфата ви Минчо какъв беше и Коста Пенчев?“. Петър Филипов му доказа всичко какво й било и кюлафът и топузът къде са. Учителят повика Гюзеля Ивана Демирджиев и му рече: „Иване, скоро се качи, та снеми тези неща от тавана“. И Гюзеля се като котка покатери, та се качи и изтупаха страшилата долу на земята. Донесе ги, учителят взе кюлафа, та го нахлу на главата ми, даде ми топуза и ме гледа. Аз се подсмихнувам изотдолу и мисля, че ще ме награди за юначеството ми. То било другояче. Каза учителят: „Идете двамата, та се събуйте в черквата“. Ний, покорни, няма що да речем, станахме двамата, та отидохме и захванахме да се събуваме. Аз казвам: „Лош Недьо, тази работа другояче ще излезе, ще има за награда дървен господ“. Лош Недю хленца. „Мълчи де-е, още няма нищо да сме видели, белким учителят иска да ни умий краката“. Учителят влиза и зачул: „Краката ви ли да мия? Дигай краката нагоре“. Юнак Андрея, ще не ще, покорен ще изпълнява длъжността си и приеме наказанието. Повдигнах си краката и учителят дигна пръчката. Аз чета: „Едно, две, три, четири — стига учителю, ако е за поправка, и още една. — Аз казах: — Далляя“. Захвана Лош Недя. Учителят удря, той реве — десет. „Стига му, учителю, погрешката е моя, той напразно тегли това наказние. Остави го“.

Святи апостол Петър не знам къде беше забъркал райските ключове. Догде да ги намери, Дядо Господ ни наказа и опрости и ни проводи да ядем хляб, а ангел Куна Гюмюшката си остана с дженабетликя.

ПОП ПАШО. В това време имаше и такива попове. Този поп Пашо беше от Стара Загора, той беше среден ръст, около 65-годишен, с лице разтъртено, големи очи, червеникава, рядка, възжълтава брада. Той правеше коруджулук в нашето село и много знаеше да приказва и лъже и когато бях малък, знам, че баща ми купи един кораб грозде от него. Ний сами ходихме, та го набрахме. Аз се качих на една скоруша, та си набрах, но те еки като камък — не се хапнуват, нето със зъби разгризнуват. Той кога правеше коруджулук, а ний ходехме с воловете да ги пасем, казваше ни: „Ще ви изрежа краката и ръцете“.

В това време някой бил роднина или разпаресник, или пък на три венчила, поп Пашо ги венчава. Той не е поп, а само прост човек — дядо Пашо. Една вечер беше дошъл в нази да вечеря, защото коруджиите от село се хранеха на сара от къща в къща. Баща ми го попита: „Дядо Пашо, как венчаваш тези хора?“ Той каза: „Кънчо, като ги оскубя, заведа ги под някоя върба на къра, та ги прикадя с кучешки лайна и ги извъртя три пътя около върбата, завия им юларя и ги натиря по къра като магарета в бодила“. Баща ми го попита: „Ами де венча Курата Недя с разпаресницата прочута Машка?“. „Кънчо, аз ги оскубах хубай и ги венчах под дядовата Проданова върба“. „Ти не знайш, дядо Пашо, какъв джумбюш направиха в онзи ден. Курата Недю бяга от разпаресницата прочута Машка през плетищата, та се крий от къща в къща, и тя подире му през плетищата прескача, та го гони. Събраха се малко и голямо, та ги гледа. Ти не си ги довенчал с Курата Недя“. „Кънчо, аз ги венчах под дядовата Проданова върба и ядохме и пихме, но тях с котешки лайна кадих, затова й станало тази опачина, та се гонят. Ако искат вторий път да додат да ги прикадя с кучешки, че гледай тогава любов и магарщина помежду им. Ако им държи, нека се гонят. И трети път ще ги кадя с мечи лайна“ — засмя се и млъкна и нагъва айрана с пахара.

Аз като бях малко дете, това съм изслушал от дяда поп Паша:

Голямата и висока кула в с. Арабаджиево, на която се беше спокойно заместил антихрист горе, навръх кулата, глава дигнал, роги наперчил, брада загладил, очи отворил, уста зинал и язик изплюл като змия усойна. Вика демоните си дяволи и ги 171 пита: „Вий ще вършите ли работи, или се мене надържате? Аз не моя се насити кръв да проливам и пия, къщи да съсипвам и затварям, дребни деца сираци и без кора хлебец оставям гладни да заспят, името ми да помнят и не забравят и да знаят кога съм бил над магарешкий рай горе на кулата“.

Всички негови демони право му казват и с радост го веселят. Едни му ракия служат, други му песни пеят, с даарета и чимпари кючек играят и милно молят: „Ний, ваши слуги демони, всякогаж ви слушаме и вярно слугуваме. Всякогаж ни слушаш и сега ако ни послушаш, верни ще ви бъдем, заповедта ви ще пазим. Ти всякогаж кръв пиеш, но и сега искаме жертва да направиш, кръв да пролееш, с нея лицата ни да помажеш, за да ви бъдем мюзю-верджилик да ви правим, пари да ви спечелим и юнашство, да ви приказват и от името ви да треперят“.

Демонът им се обеща и им каза, че всичко, което желаят, та просят, всичко на волята им ще бъде. Всички демони от радост тютюн запушиха и дълги чибуци проточиха.

РАДОСТ. В тази нощ черната орисница орисала съдбата на овчаря Коля Кънев. (Казваха ми, че на Велеолу Петка било в къщата и което съм чул и изучил, него пиша.) 20 юлий, Илинден, 1851 година.

На Велеолу Петка плевника запалиха през зимата, та изгоря. Той имал шупе (съмнение), че овчарят Колю я изгорил. Какво да прави, за да си отмъсти. Повикал кръвопиеца Балабанджия 172 Ахмедаа с другарите му Кел Хасана, Кълън Ходжоолу, Парча Заим и Диню Танев от Арабаджиево. Казват, че Велеолу Петко тъй казал: „Ахмедаа, мене ме Кънеолу Колю изгори и искам да си отмъстя. Ако ме послушаш, ще ви имам и почитам като най-силни и верни слуги на вашия пейгамбер Мохамеда. Искам тая нощ, оттук като станете, да идете Кънеолу Коля да убийте и тогиз спокойно ще да заспя“. Пили ракия, наближило да се съмнува, уж Велеолу Петко тъй рекъл: „Ахмедаа, где остана работата ви, гдето ще вършите?“. Той казал: „Скоро конете“. Велеолу Петко уж тъй пък казал: „Ахмедаа, идете, но да не стане работата янлъш, хубай се пазете, защото те са хайдутски джинс и трябва да се закълнеш, че ще извършиш тази работа“.[47]

Повикали Дишленя дяда Димитра Добрев да иде да им покаже на Коля Кънев овцете на коя страна са. Дядо Димитър Дишленя отишол и им казал: „Аз ще ида напреж, при говеждите пътеки на Тузйолу в Аидова мисир и там ще ви чакам“. На Дишленя Димитра била целта тази, ако е Колю Кънев наблизо, да му каже да бяга и да се крий. Отишъл, качил се на ямача, слуша, но на Коля Кънев кучетата далеч лаят и на овцете му хлопките се чуват къде Райческите кории. Няма сиромах какво да прави, връща се и сяда в Аидова мисир и се на Бога молил: „Боже, заслепи ги, та ги упои, дано забравят. — И друго си говорел: — Кольо, Кольо, да знаеш какви гости ти водя, трябва или да бягаш и хубай скрийш, или пък хубай да бийш, защото си герой, но не знайш“.

Кръвопийците пристигнали и повикали Димитра Дишленя от мисиря и той, няма що да стори, показал овцете на Коля Кънев и с плач се върнал назад. Балабанджията тъй казал: „Ако беше Кънеолу Колю си оставил тоягата, че да ми се помоли, щях да му простя, но той хем се моли, хем с тоягата си иде среща ми“.

Диню Танев го замерил в гърдите и сполучил, а Балабанджията като пиян замерил го в главата, но сполучил го във врата. Пушките пукнали, Колю извикал, та паднал. Слязъл Балабанджията от коня, та му отсякъл главата. Куршума видях, дето бил ударен във врата — като го секли да го колят, до половината куршум беше разцепен.

КОНЯРЯТ ЙОВЧО ВЪЛКОВ. Колю Кънев беше у баща ми Кънча овчар. Сутрената всички си докараха овцете в село, а нашите овце няма. Конярят Йовчо Вълков, като изкарал конете, казали му други от овчерята, че Кънев Коля убили, и той доде в село, та каза. Вдигнаха го, плакаха, викаха, догде да го погребат, който остави следующите бедни дечица: Къня, Кина, Дойка, Гана, Ивана — сираци без бащица, да ходят немили-недраги, оскъдни за кора хлебец.

174 КЪНЕОЛУ ГОСПОДИН И ВЕЛЕОЛУ ПЕТКО. Господин Кънев, като погреба брата си Коля, отиде в града, та обади Велеолу Петка, та го затвори зарад брата си Коля и иска да го накажат, че той убил брата му Коля.

БАЛАБАНДЖИЯТА И ГОСПОДИН КЪНЕВ. Балабанджията, като чул, че Велеолу Петка затворили зарад Кънев Коля, проважда хабер на Господина Кънев да пусне Велев Петка, че брата си ако търси, нека го иска от мене, брата му аз убих и заклах. Така ще направя и Кънеолу Господина и ще свърша джинса им, догдето държи, на прах и пепел ще направя всичко.

ГОСПОДИН КЪНЕВ. Господин Кънев, като чу и се научи, че Балабанджията убил брата му Коля, изпусна Велев Петка от затвора и на Балабанджията хабер проводи — хубай да се стяга, той ако е Балабанджия, аз съм Кънеолу Господин, куршумът ми на празно не пада. Захвана се страшна враждебна борба помежду им.

БЯЛО ТАКЕ. Гледаме, учителя, като ни учи, захвана да плете една бяла шапка на муски и с чифте кенета. Тя била за Балабанджията. Балабанджията, като се научил, че даскалът знаел хубави шапки да прави, проводил хабер за една бяла шапка да му направи. И той я направи и му я занесе във Велев Петкови, та му я даде и ръка целуна като на кум.

175 ИЗПОВЕД, ПРИЧАСТНИЦИ. ДЯДО СТОЯН ШИШКО В С. АРАБАДЖИЕВО. Годината 1852 беше високосна. Дядо поп Паскал проводи хабер в село, че ще доде през велики пости да причестява стари мъже, жени и деца. Учителят заръча на всички ученици да се приготвим и причестим.

Дядо поп доде, ний изметохме черквата, наближи да се мръкнува, надодоха мъже и жени. Чакат дяда попа да доде да ги изповяда. Дядо поп заминува оттам край черквата и се не обръща към нея. Дядо Стоян Стаматов (Шишко) попита дяда попа: „Отче свята, нали ще додеш да ни изповядаш и сутра нали тук, в церквата «Свята Петра», ще комкуваш?“ Дядо поп Паскал тъй отговори: „Стоене, та какво мислиш, аз във вашата черква не можа вля, че знайш ли, да чуй владиката, че съм стъпал без негов изин вътре в черквата, брадата ми ще обръсне и ще ме разпопи. В Герганов Тодорови ще комкувам, там вървете“. Затътри ги в Герганов Тодоровата черква.

Учителят, като чу, че дядо поп не рачи да комкува в черквата, не ни пусна в Герганов Тодоровата къща, ами ни заведе в Стара Загора в черквата „Святи Никола“, та се комкахме. Дядо поп Паскал може да й сърдит на черквата, защото в нея наказаха Юнак Андрей и Лош Недя, или на святи Петра, защото си забърква ключовете.

ДАСКАЛ ЙОВЧО И ПОП ПАСКАЛ. Учителят Йовчо — такъв добър и смирен момък, какво мисли и какво прави не знам. Извади дядо поп Паскал от пазвата си една хубава от кадифе, със сърма ушита тютюньова кесия и взе да си пълни чубука. Даскал Йовчо я взе от ръцете му и му каза: „Ти си поп, не ти мяза тая кесия“. Дядо поп: „Дай кесията, даскале, не си играй“. „Не ща, не ти мяза“. „А бе дай кесията, тебе думам“. „Не ща, ти не рачиш да комкуваш в черквата, ами в Герганов Тодорови“. „А бе дай кесията, тебе думам, анасъна…“. „Я че попържа“.

Станаха, уловиха се и станаха на кълбо. Дядо поп натисна даскала, взе кесията и му удари три-четири юмрука във врата и го пусна. Учителят, сърдит, напопържа го на дъщерята и отиде в Стара Загора да го обажда на дяда Митрофана. Не знам какво се съдиха, га че остана само с попските юмруци.

ЧУВАТ СЕ ГЪРМЕЖИ ОТ ТОПОВЕ И ПУШКИ.[48] Каква година, какви лоши дни, коля от кервани заскърцаха, та завървяха. По царски ангарѝи дангули, анадолски голи манафи, башибозуци (развалени глави) завървяха на тумби, на тумби, тюмбюлеци тумкат и през селата минуват, крадат, обират, жени гонят, фитки, кокошки колят и се на московина канят, като го убият, по 4–5–6 жени роби ще си вземат.

Селата не можоха да утърпят, покъщнини и дрехи в града пренесоха и жени и деца там оставиха, къщята си напуснаха.

Баща ми Кънчо два пъти с кола на ангаря̀ в Шумен ходи. Ечемик, жито, булгур, данаци и овце подарък давахме, коне за ангаря купувахме и пак никаква свобода, милост и спокойствие нямахме. Колкото гонят и бият, още по-много ни бият, ятаганите от гърба ни не свалят. Няма правда, няма милост. Търпи душо, черней кожо. Бог да ти й на помощ.

ДЕТИША ИГРАЧКА — ЖЕНСКИ СТРАХ. Като минуваха дангулите, няколко стари жени, майките ни, бащите ни, като впрегнат по една кола, закарат ги в корията в гъсталака, та ги засечат, оставят майките ни и идат в село, та нагледват къщите.

Мина ни малко барут на ръцете. Взехме с Чаушов Грозя, та изкопахме по една шикалка от големите и като я напълним с барут, подпалим го с прахана настрана, той се запали и пумне, жените изреват и се навират из храсталака, като мислят, че е пушка и са ги нападнали дангули. Ний се смеем, драго ни й, не знаят, че да ни уловят и надумкат с юмруци.

178 ГОЛЯМА ВЪРВОЛИЦА КОЛЯ ПО ТУЗЙОЛУ С ПЕТ БАЙРАКА. Емин бей, като си покоси ливадата (…) при селската арабаджийска воденица, доде назъринът му Каварналията Хюсеин, та накара баща ми да му вдига сено от бейската ливада и да го склажда в нашето село за негова сметка. Този Каварналията Хюсеин беше другар на Балабанджията. Баща ми, ще не ще, за нож за хатър, впрегна колата, заведе и мене. Отидохме на ливадата, качи мене на колата, а той отдолу товари. Този големият керван от коля с пет байрака бяха все турци. Като додоха до бахчалъка, навъртяха колята, та ги напускаха и натириха воловете си в Делинейков Генчовото просо. Генчо Делинейков си идеше от жетва откъде Кара Мустафова купак с жената си, синовете си Нейка, Раша, дъщерите си Бърна, Дойка и Добра. Там, при воловете, имаше няколко турчета. Те ги посплашиха, турчетата изреваха, награбиха онея турци кюскиите, стигнаха Генча, както си вървяха всички му домашни. Петнайсет души бият и други още двайсет пристигат, други още в колята не чули.

Баща ми, като гледа туй страшно и ужасно зрелище, остави мене на колата и отиде с вилата, та избави Генчеви и Генчеви избягнаха в село. Да видим сега баща ми каква ще я вапсува. Струпаха се като орли на мърша върху му и други още много идат и пристигат с кюскиите. Баща ми се защищава и пази с негова си другар вилата и отбягнува назад. Като се защищаваше, ръгна един турчин с вилата в страната, те се позагледаха в него. Баща ми хвана дъното и стига ли се вече. Те подире му, той завари, та влезе във воденицата, из другата врата излезе, та избягна в селото. Намира ли се и влиза ли в ръце? При воденицата имаше около двайсет души мъже, които гледаха, но един се не нае да иде на помощ. Аз, като гледах горе от колата, рекох: „Моят ли до при мене да ме добият“ — но хеле Бог ги заслепи, та ме заминаха.

Когато товарехме сеното, Каварналията Хюсеин беше при Балабанджията в Руканя Петка, та пиели ракия и се сговаряли по тяхната си работа, накъде ще идат тая нощ да пийнат и къщи да затварят, хора да обират и трепят.

БЕСНИТЕ ГОЛИ АРНАУТИ. Като минуваха, та вървяха тези анадолски гладни манафи, най-подир чу се, че ще мине къзаскери (момина войска). Ето и той мина — една дърта черна сбръчкана брантия, с шарена чергица завита отгоре на коня, с около стотина манафи башибозуци. Може и да беше някой кьосе, дърт манафин, преоблечен с женски дрехи. За да насърчи турците, казал се къз-аскери. Къз-аскери мина и замина и него видяхме. Тя ще улови московина за грездея (краставицата).

Зачуха се, че ще минуват бесни голи арнаути. Отгдето минали, много лошо правели, хора убивали и обир обирали. Бяхме честити и тях да посрещнем да ни гостуват една нощ и сутрената да ги изпроводим. Но догде да ги изпроводим, много неща ограбиха из село, много хора биха и брата ми Славя с пушка гръмнаха, но не можоха да сполучат да го ударят. Те ще съсипят и изядат на московина лайната.

ЕСЕН. След харман учителят пак отвори училището. Прибраха се хора, извървяха се башибозуците. Много бяха тежки ангариите — за една ока ечемик три гроша се плащаше кирия да го носят къде Шумен през зимата. И ний през тая зима следувахме в училището, но не всички, както изпървен ходехме.

НЕ СТИГА ЕДНИ ТЕГЛИЛА, АМИ И ДРУГИ, ПО-ТЕЖКИ. Ракаджията Слави от Стара Загора доде у дома, та каза на баща ми, че Балабанджията и Парча Заим биле на Ахърито в Куманов дяда Желя. Проводили много здраве, да иде да се баращисат и да занесе ракия. И друго каза, че уйчо Драго, Камбура Йорго се много молили да не би нещо да е измама, та че като иде, да го убият.

Баща ми много мисли, догде да се реши да отиде. Майка ми плаче, не го пуска. Най-подир баща ми се реши и каза: „Ще ида, че каквото ще да става“. Взе, та наля две стомни ракия, тури ги в дисагите, качи се на коня и отиде през нощта при Балабанджията на Ахърито. Баща ми, като отишол и влязъл в къщи, Балабанджията скочил на крака, но не с добро сърце. Баща ми извадил ракията и искал да го послужи, но той не приел, като казал, че ти трябва да пиеш попреди, че тогава аз, и баща ми тъй направил. Най-подир пили, приказували, баращисали се за десет кила жито да му даде баща ми на жена му за булгурлук. Като се напили, извадили ножовете да се бият един други. Баща ми навън и по-скоро на коня и си дохажда в село презнощ.

БАЛАБАНДЖИЯТА СЪРДИТ, ОГЪН ДЪХА. В 1853 година Балабанджията не знам по какви мунафъци много се разгневил, та казал, че Кънча, Господина — от джинса им няма ни дете да оставя да пикне, всички ще изтребя. Те му проваждат много здраве, че хубай мисли, ако си ти юнак, и ний сме по юнаци, не се плашим, прави каквото знайш и мисли и за сетне. Ходиха, та се оплакаха от него на управлението и то изпроводи 30 души, та додоха в нази уж за да ни пазят, които хранехме, но и то празно. Заптиите деня затворени, крият се в къщи, а вечер при Балабанджията.

182 КУРШУМ ГО НЕ ХВАЩА. Балабанджията отишол при един изкусен и много учен турски ходжа, та му изписал три муски: да се не плаши, да го куршум не хваща, да се плашат и треперят от страха му.

Балабанджията сега е свободен, куршум го не хваща.

СРЕБЪРНИ И ЧИФТЕ-ТЕЛЛИИ КУРШУМИ. Като се чу тази дума, че Балабанджията куршум го не хващало, нашите взеха, та си накупиха пушки, пищови и изляха сребърни куршуми и чифте — с тел два куршума вързани — и захванаха строго да се пазят вечер. Източиха брадви, тарпани и коси и сами се пазеха всяка вечер. Вечер ги не беше страх, но деня — като са пръснати по нивята. Тези, които се пазеха толкоз от Балабанджията, бяха Колю Нейковите внуци и преунуки, Кънчо със синовете си Славя и Минча, Господин със синовете си Теня и Гергана, Чаушина Стоян със синовете си Къня и Грозя, Мънчо, хаджията Стоян със синовете си Нейка и Генча, Генчо със синовете си Нейка и Раша, Дълъг Колю сам и зарад брата си Минча, защото Дълъг Колю хващаше за двадесет място, а брат му Гагата Минчо не правеше една лула тютюн, толкова беше пъзлив човек и други аргатята.

183 ЗАИМСКИЯТ ПРЕСКОЧ. Една вечер, когато било много тъмно и дъжд ръмтяло, научили се нашите, че Балабанджията бил в Русев Димитрови нея вечер. Наговорили се Господин Кънев, Кънчо Стоянов и Дълъг Колю Делинейков тримата да го завардят и убият. Завардили го на три места: Господин Кънев при прескоча на Заимския харман — ако стане да иде в дядови Таневи, оттам ще мине; Дълъг Колю срещу Рукан Петкови — ако отива за в тях, оттам ще мине; Кънчо Стоянов — на Велев Петковата вратня. И отгдето пукне куршум, там ще се съберат и тримата. Завардили и чакат. Шапър-шапър, мълчешката. Покачува се Балабанджията на прескоча. Господин Кънев хубай мери — храс, огън излиза, пушката не хваща, отвлъгнал барутят от дъжда. Балабанджията назад: душман вар (неприятел има). Господин по-бърже отива при Коля и Кънча, та ги извиква и казва: „Аз му бях… мамката, ама пуста пушка не преработи. Щях да му пикая на мустаките, както го бях замерил, нямаше да мръдне“.

Балабанджията от това стряскане още пламнал и нея вечер не можал сън да спи, нето пък от къщи навън да излей. Кани се и заканува се, ще коли и сече всички наред, дору и малките деца. Ама ако са вързани!

ГЮМЮША БОЙЧО И ЧЕРИБАШИЯТА МЪНЧО. На вторий ден Възкресения, на 20 априлия 1853 год., хорото като играеше насред село, доде един приблечен на циганин, приправен с голяма чалма, та дрънка цял ден на хорото с дааре и като се мръкна, тук се бута, там се бута и преструва, най-сетне гаче й с ръка написал нашата къща. Доде, та събаря се под нашата сайвана до вратата на къщата. Той, който дрънка с даарето на хорото — чешитин (пригледач). Той, като седна под сайваната, мислел да убий баща ми и хайде из тъмното. Но баща ми и той вълк — не влиза лесно в клетка. Легна под колата на двора и оттам се разговарят. Гостенинът казва на баща ми: „Чорбаджи, ела тука, седни при мене да се разговаряме, защо тъй толкоз те е страх, не бои се, аз не съм лош чуляк. И сто души да додат да те нападнат, аз те отървам“. Баща ми му отговаря: „Гледай си кефа ти там. Аз, ако додат такива хора, дето ти казваш, не ща помощ, аз им стигам“.

Пушки, брадви, тарпани взеха да се лъскат из двора. Той каза: „Чорбаджи, ела ме изпроводи, аз ще си вървя“. Баща ми от място му казва: „Кога доде, кой те изпроводи, върви си. Пътят ти й прав“. „Връхлетяхме тая нощ с тоз ляв човек, как се намерихме в тая къща“. Тез думи като издума, стана, та се извлече из двора навън. Този дайреджия бил нов другар на Балабанджията и затова него изпроводили. През тая нощ се наговорили Балабанджиевата орда да идат в срещната шума да завардят навсякъде из корията, като мислели, че Господин Кънев ще иде да варди зайци сутрената — да го спршцят и убият. Казал Балабанджията на новия си другар: „Познаваш ли го, те са двама“ — като мислел, че и Нейко Хаджиев ще е с него. „Гледай високия с калцуните“ — казал. „Познавам го, аз го видях днес“.

Новия си другар оставил при Казгьолю до Деве Аджи, при Царския път, да заварди. Рекъл му: „Хубай мери, зари, ако не мойш удари, убит си от него, догде пристигнем“. И отишле, та завардили всичките пътеки из кориите.

Гюмюша Бойчо и черибашията Мънчо сдумали се двамата още от вечерта да вардят зайци къде талашманлийските гробища. Сутрената рано станали и отишле за зайци на това място, дето се бяха сдумали. Това беше сутрената на третий ден Възкресение, 21-ий ден април. Като не можле да видят заек да ударят, тръгнали по обед да си отиват из Царския път. Като 186 дошле до Деве Аджи, чули глас зад дървото: „Остави пушката“. Гюмюша Бойчо догде да издума, пушката пукнала и куршумът пронизал кълката му. Пуснал си пушката, хукнал да бяга. Кръвопийцът извадил кобура и дигнал да го замери още веднъж, но Бойчо извикал: „Стой, не хвъргай“[49], и паднал. Кръвопийцът догде да иде до него, и всички завтасали с конете при Бойча. Балабанджията, като видял, казал: „Този наш Бойчо“ — оставя го там. А черибашията нагазил в Казгьол до пояс във водата да търси малки диви патенца. Гюмюша беше едър и висок чуляк и като шивач — с калцуни, а черибашията дребен. Затова не го замерил, ами Гюмюша Бойча. Гюмюша на колата и с плач тътрят към Стара Загора. А Господин Кънев се провиква и опъва мекото винце.

Колкото пари похарчил Гюмюша на доктора, догде да оздравей, всичките Балабанджията дал на доктора и изпъдил новия си другар. Гюмюша Бойчо беше на Велев Петка чичов син, от два брата деца.

РАЙ И БЛАЖЕНСТВО, ЗА КОЙТО Е ЖИВ, В С. АРАБАДЖИЕВО. В това време селото е цъфтяло и който е бил честит в туй време, блаженствувал е като в рай Божи. Един е 187 бил от честитите, та е блаженствувал разбойникът кръвопиец Балабанджия между съмислениците си селски чорбаджа в с. Арабаджиево, които бяха обърнали и направили селото на разбойнически вертеп. Щом се срещнат, слушаш кавги, крамоли и безсрамни псувни. Не саде мъже, но и жените по събрание или на гробища очите си вадят и косите си скубят. Селото надве разделено — Горна и Долна махала. Но Долната, Балабанджийска махала горделиво отговаря: „Мълчи, че знайш ли!“. Горната със сопи и колове отговаря: „Не се плаша“ — и хванат да се святкат сопи и колища. Такава любов и съгласия имаха селските чорбаджа в село Арабаджиево. Който желае да стане светия и святи мученик, нека доде в село Арабаджиево да се посвети и който му й жално за чорбаджилък, нека по-скоро доде да си изпълни желанието и стане чорбаджия. С думите „Възми! Възми! Разпни его!“ викаха фарисеите за Христа Пилату. А сега: „Възми ему имот и живот, убий и заколи его“ — викат чорбаджата за българина Балабанджию. Такъв демонски светия беше святи хаджи Юрдан[50] от Елена и търновски грък владика Илариона[51], родом от остров Кандия, които предадоха и оклеветиха Капиновски манастир на търновски управител, че там се скитали и хранели български съзаклятници[52] за освобождения България. Търновски управител изпроводи много сган въоръжени турци, башибозуци, та обсадиха Капиновски манастир. Турци, разярени като азиатски зверове, уловиха стария хаджи Юрдана от Елена, Велча и Юваница от Търново, Ганча, Койча от Стара Загора и Юваникия от София и други и без никакъв изпит на много тежки мъки обесиха ги в Търново. Юваникия от София изпроводиха в Диарбекир и там положи костите си.

А злочестий Сергий[53], игуменът на Капиновский манастир, претегли най-големи мъки турски: извадиха му зъби с клещи един по един, забиваха му камъш под нехтите и жив го гориха, вадеха му очи и други неказани мъки му налагаха гнусни турци, азиатски поганци. Той е достоен да влезе в числото на святи великомученици, защото издъхна в такива мъки за вяра и отечество. Вечная ти памят, родолюбче Сергие.

А разярените турци башибозуци ограбиха всичко имущество и имот на манастира и избодоха на святи икони очите с ножове. Тези проклети поганци и гнусни мръсни турци, като кажат: „Идем на бой в име едная вяра и любов в пророка“… На турци, като кажат за гяурска плячка и жени, в огена се хвърлят и колко й теглил наший бедни български народ от тези проклети зверове и още колко ще пъшка и тегли не се знае.

И нека се гордеят и пазят честта съмислениците на кръвопиеца прочут звяр Балабанджия Ахмедаа. Да му сера на костите и на зъбите черни.

ПЧЕЛАТА НЕ БЯГА ОТ МЕДА, А ОТ РЪЖДАТА. Наший добри учител Йовчо Дълъг Нейков от Стара Загора, който се толкоз трудеше да ни поизучи, свърши си силите и изгуби надежда. Като гледа разногласието в селото ни, и най-подир уплаши се да не изгуби и живота си, напусна нази, които и тая година следувахме до Гергьовден с голям труд и безредици. Остави селото ни и отиде в Цариград при Екзарха[54] редактор, а ний останахме свободни, без учител.

ХАВАТА НА ЧАУШИНА СТОЯНА КЪНЕВ ОТ С. АРАБАДЖИЕВО. Господин Кънев си напълнил пушката хубай, хем за заек, хем за неприятел, ако би да го нападне, да се избави. Взима пушката на рамо по икиндия и отива да варди заек да си убий при Гръцката поляна в Чаушева бюлюк. Слънцето наближило да зализа, заек няма. Ето заек. Турчин с хубав бял на червени капки ат, с пушка, нож и пищови и голяма възсива шарена чалма. Господин се стреснал и мисли, че е Балабанджията. Турчинът иде, той хубай мери, пушката пукнала и турчинът на кавак от коня пада. Господин: „Ибах ли мама ти“. Конят бяга из корията, турчинът гризе меши и се готви да отива при Мохамеда да го гости пилаф. Господин гледа и набързо пак пушката си 190 пълни. Турчинът взел-дал. Господин си напълнил пушката и с нетърпение отива при него, гледа, обръща го — не е Балабанджията, ами един от тайните другари — Салиман Камана, или Камарлията, коруджията на Емин бея. Господин го затътрил в храсталака, взел му пушката, ножа и пищовите и си дохажда в селото.

Атът на Салимана Камарлията още нея вечер си отишъл в чифликя на Ахиево. Поглеждат — конят кървав, Салимана Камарлията няма. Викот, писък — пак го няма и няма да си доде.

През деня събраха от пет-шест села българи и цигани и захванаха наред корията да търсят С. Камарлията. Но и Господин вещ. Кога наближили мястото, дето е С. Камарлията, нарежда негови си хора и сам си той оттам минува и никой пак го не вижда, само Дълъг Господин, един стар човек от нашето село. Корията прекараха стъпка до стъпка, С. Камарлията се не намери.

Вечерта отидоха, та го загънаха в хабата на Чаушина Стояна и го погребаха в дядовата Танева нива (угар), на Курбалията, заедно с хабата на чаушина и се обещаха, че ще му заплатят хабата. Накараха дяда Таня да изоре угарта си през деня. Дядо Таню, ако и да ходеше Балабанджията в къщата му, но той беше много добър човек и таен верен християнин. По този начин стана погребението на С. Камарлията, а за хабата ще говорим по-сетне, кога му доде редът.

191 НЕ СТИГА, ДЕТО БАЩА МУ НИ ПЛАШИ, АМИ И ТО КУЧЕНЦЕ. Балабанджиевото читаче Мехмед качило се от пазар на Андовата кола и дошло в нашето село да види баща си.

Ний като бяхме изкарали воловете в селските ливади да ги пасем, то се качило на едно магаре и гони децата с него да ги бий, което му насочат Маджара Колю Танев и Кънчо Андонов. Доде ред и мене да гони. Накараха го и то бутна магарето да иска да ме гони и бий, приближи ме, аз го чукнах с тоягата си, то се търколи и падна от магарето. Те додоха при него и ми рекоха: „Ай сега ще идем да кажем на баща му да доде да те заколи“. Аз забрах оттам воловете и отидох на друга страна в корията, та се скрих до вечерта да ме не намери баща му да ме заколи. Вечерта, като си додох, казах на баща си. Той ми рече: „Таман, харно си го направил“ — напопържа го на майките и тъй си остана.

ВЪЗНАГРАЖДЕНИЕ. Прочутий Бобоолу, къраасъ от Новозагорската околия, с няколко души помаци тръгнал да търси Балабанджията жив да го хване, пилета и баници да яде. От село на село го търси. Доде и в нашето село. Уроспията на Балабанджията, едирнелийката Джафер, в село, със селски женски дрехи облечена, и уроспията на Каварналията Юсена, Емин бейова назърин, Рада, с преправено име Пена, от Стара Загора, и тя също тъй приблечена, ходят и заминуват покрай Бобоолу. Балабанджията в дядовата Вълчева градина, Бобоолу в къщата му — търси го под земята! Вечерта хванаха Велев Петка, жена му, Андона, чаушина, кеята, по три пъти ги повтаряха с колове на умряло да ги бият, да кажат Балабанджията. Като ги наградиха и с коля занесоха на къщите им, качиха се Балабанджията и Бобоолу на атовете си, та отидоха на Ахърито в дяда Желя Куманов, та си споделиха плячката. Улови го жив и си отиде да го търси по други села. А Балабанджиевите хорица, дето ядоха лобута, то им остана.

ЦИГАНСКО ЮНАШСТВО. Тая година ходех да се уча да жена. С баща си, брат ми Слави и сестра ми Тона женехме от нашата къща. Имахме и цигани жетвари: Дормушоолу Хюсеин, синовете му Ибрахим, Дормуш и дъщеря му Алтъна. Аликоч Ахмедов, който се беше женил преди една неделя, женеше с новата си булка и пищов имаше на кръста си, та се курдисуваше и казва на баща ми: „Чичо Къньо, не се плаши, доде съм аз тука, 20 души да додат, дохаждам им дохак“.

На първата нива, дето женехме, чакъмът беше май длъжък. Аликоч, като се понапече, пита баща ми: „Чичо Къньо, дето ораха тази нива, воловете живи ли са?“. Баща ми: „Живи“. Аликоч: „Да са живи“. Поженахме тази нива и по икиндия отидохме на друга при сеферя, края й беше близо до корията. Изкарахме един накъм, събрахме снопите, та ги струпахме, седнахме да ядем хляб за икиндия; ний седнахме зад кръстето, а циганите до корията на сянка. Аз си отчупих малко хляб и станах, та влязох в корията, без да ме видят циганите, и повиках от храсталака: „Масторе, ела тука“, те се опериха и взеха да си говорят цигански. Аз още веднъж повиках. Сърненият Аликоч, като стана да ги повлече през неженатата нива, и бягат, та се късат. Остана само дъртият Хюсеин, който ми говори: „Ела, големец, ето хляб, ето вода, ето Бог“. Циганите бяха избягнали около сто шага. Аз излязох от корията. Аликоч, като ме видя, извади пищова си и се върна, доде при баща ми и му казва: „Чичо Къншо, да го бях убил, давия няма“. Баща ми изпопада от смях, а юнак Аликоч претрепери. Циганско сърце юнашско, надържай се да те опази.

194 В това време много се пазехме от Балабанджията, който се беше много заканил и искаше семето ни да свърши на тази фамилия, потеклото на Коля Нейков.

Като женем, баща ми и брат ми Слави вързуват снопите от ръкойките, които ний женехме. Баща ми и брат ми с чифте пищови вързуват снопи и две пушки носят от сноп на сноп, та ги изправят. Аз носех две малки пищовчета на пояса си, в силяхлъка запъхнати, и хубав фишеклик (сегашно патронташ), препасан на пояса ми. Кога подплаших циганите, никой от нашите не знаеше и тази нива на него време беше много на опасно място. Аз като слушах циганина Аликоча, че толкоз се показва юнак, доядя ме и исках да опитам циганското му юнашко сърце. Той белким да е имал такова сърце, но много му била мила новата булка, на която нохтите още бяха къносани.

Попитах Алтъна: „Какво си говорехте цигански, кога ви повиках от корията?“. Тя ми каза, че баща й, дядо Хюсеин, им казал: „Бягайте напреж, аз ще остана по-подир, те нази не търсят, ами чорбаджията. Те сега ще да се избият, но вий бръжко бягайте“ — и циганско юнашко сърце не трай, като бягат през нивата, като пилета хвърчат. Те и нашите са поизтръпнали от бега им, но като видяха мене, че изскочих от корията, обърнаха го на смях.

195 ПРИКЛЮЧЕНИЕ. Още когато бях малък, обичах да запитувам стари хора за преминалите времена какви събития са се случвали, та са видели и какво са забележили от по-стари да им приказуват, кога са били те малки. И по-сетне, когато порастах, намислих да пиша някои и други по-важни неща. И по цял ден съм държал стари хора белобради: дяда Гергана, дяда Митя, кеята Стойна. А за худски работи повече овчаря, майчина ми баща дяда Димитра Дишленя, дяда Ганча Добрева, който беше много паметлив човек, ученик на Мирча, капъджибашиския бакалин, и други.

Преди тридесет години бях написал, което бях изслушал от тях и които неща аз помнех, на чисто, защото тогази беше преписано втори път много чисто, без да има нейде зацапано, но по заточението ми и превратите, както всичко се изгубило и изгорило, тъй и моето описание. Тогава бях млад, а сега шестдесетгодишен, с четири, т.е. помагачи на очите, очелки.

Имам много неща пропуснати и забравени, но ако имам чест и живот втори път да го препиша на чисто, ще поопиша още, които събития съм пропуснал и забравил. Сега е написано само едни тук-там бележки, и то, кога съм писал, сякогаж не съм бил в такова положение, някогаж сърдит, някогаж грижен, като стар, а не като млад.

Приключувам и свършувам първа част „Видрица“ на края с цигания (цигански чудеса). Видрицата е едно малко каче с железни халки и с клуп отгоре, която може да събере пет-шест оки вода. Тая видрица носят закачена на ръката си циганките, които ходят от къща в къща, та просят. В нея събират всякакъв материал за ядене: айран, ишумик, сирене, варени тикви, артисала гозбица и прочее, и прочее, каквото си изпроси, та я подарят. И затова моето описание нарекох „Видрица“, защото има описано за българи, даскали, ученици, попове, училища, черкви, воеводи, хайдути, дангули, арнаути, разбойници, турци кръвопийци, цигани и прочее.

Като свърших първата част „Видрица“, захващам да описувам втората.

12 юлий 1894 год.[55] Свещ. Минчо Кънчев

с. Арабаджиево, Старозагорска околия

[1] […] ↑

[2] Прадядото на автора, основоположник на рода, за който род има много данни във „Видрицата“ — принос към българската възрожденска генеалогия. ↑

[3] В оригинала неправилно „16-ий век“ вм. XVII в. ↑

[4] Местност с такова название има към землището на е. Топракхисар, дн. Землен, Старозагорско, където имало следи от селище. Останки от селище от ранната желязна епоха са намерени между с. Арабаджиево и с. Боздуванджий, дн. Грудево, Старозагорско. За античната история на този край свидетелства и Арабаджийският надпис, който се пази в Археологическия музей в София. ↑

[5] В оригинала Карпухча. Изобщо много от имената на селищата, особено турските, са предадени в ръкописа неправилно, в употребяваната от местното население форма: Якер вм. Акер, Баткалний вм. Батаканлий, Боздванджий вм. Боздуванджий, Гюлени вм. Гюнели, Дервеня вм. Дервент, Епча вм. Япча, Калфачево вм. Куфалчево, Ламбатлари вм. Налбантлари, Ряховица вм. Оряховица, Рахнемахле вм. Раднемахле, Малий вм. Смавлий, Яузларе вм. Явузларе и др. ↑

[6] Такъв прякор носил. ↑

[7] Също и на Нейка — Дели. ↑

[8] Тодор (Тодар) Войвода, най-малкият брат на дядото на поп Минчо, хайдутувал в края на XVIII и началото на XIX в. (когато бил убит с измама край Хасково) с дружина, събрана от Арабаджиево и околните села. ↑

[9] В това време било запретено българин да носи завит шал на главата си, а Гайдаджи Митю Петков носил […] ↑

[10] Сватбата била напролет. ↑

[11] А хубава Жела отиде арапкиня. ↑

[12] […] ↑

[13] За джепкени лъже, казал му само да го уплаши. ↑

[14] Лъже го, юнаците в Молловата кория, при Енева вир. ↑

[15] И тук го лъже. ↑

[16] Кефир — безбожник. ↑

[17] Гях-вур — те са две арабски думи: гях — поклонник, вур — глава. Поклонник на волска глава. ↑

[18] И това лъже. Яде му се теле. ↑

[19] Тодор войвода бил тая зима женет. ↑

[20] Дядо Бою е живял в Дурашкия чифлик. ↑

[21] Това било между 1796 и 1807, когато Кърджали Емин бил от селото Кърджали и занимавал се с лук продавание по селата (…) ↑

[22] Отнася се за известния български хайдутин Индже Войвода (Стоян-Индже), започнал да хайдутува отначало в Сливенския балкан, присъединил се след това към кърджалиите, но по-късно (според преданието, се отказал от тях и станал народен закрилник. През 1806 г. отишъл в Молдавия, където постъпил в княжеските войски. Загинал, сражавайки се геройски срещу турските войски в редовете на хетеристите при р. Прут през 1821 г. Поп Минчо неправилно определя Индже като байрактар. Кара Кольо-Омарчалията (Кольо Байрактар, Кара Колю или Никола), роден в с. Омарчево, Сливенско, загинал заедно с Индже, е бил негов байрактар. Хайдутувал известно време в дружините на Христо Войвода и Вълчан Войвода, но най-трайно с Индже. Според преданието Индже, Христо и Кара Колю изградили манастира „Св. Троица“ край с. Устрем, Ямболско. ↑

[23] Поп Минчо, които бил голям песнопоец като майка си, е наситил ръкописа си с народни песни, с известни тогава революционни стихотворения, а нерядко и със свои поетически опити. Той много умело ги вплита в текста си като допълнение, като пояснение или когато иска да каже нещо в иносказателна форма. Част от песните и стихотворенията са дадени изцяло, а останалите със съкращения. ↑

[24] Този Кънчо от Каяджик бил от Тодор войводовата дружина, който се бил ранил в Смавлий и ходил на Свята гора. Не дал пари на хайдути, но на святи гръцки калугери — от хайдутите по хайдути. ↑

[25] Една кеша в него време била 300 гроша. ↑

[26] Хайдушки обичай. ↑

[27] Генерал-фелдмаршал граф Иван Иванович Дибич (1785–1831), известен с прозвището „Забалкански“, фактическият ръководител на военните действия на Балканите през Руско-турската война от 1828–1829 г., когато руските войски нанесли решителна победа надтурците при с. Кюлевча, Шуменско, преминали Балкана и достигнали до Одрин, където бил сключен одринският договор. В армията му действал българският доброволчески отряд, сформиран от Г. С. Мамарчев. Победоносният руски поход вдъхнал големи надежди за освобождение у българите. След подписването на договора и оттеглянето на русите мнозина българи емигрирали в Бесарабия. Поп Минчо черпил сведения от близките си и от баща си, проявил известна дейност по време на войната в помощ на русите. ↑

[28] Кънчо Стоянов Латинов (или К. Латинов Стоянов), бащата на поп Минчо, роден между 1797 и 1799 г. (във „Видрицата“ се срещат и двете години, а на надгробния му паметник — 1794 г.). Починал на 23.XII.1900 г. като столетник. Радвал се на отлично здраве до края на живота си и имал към 120 потомци. Занимавал се със скотовъдство и земеделие и бил от заможните първенци в Арабаджиево. Взимал активно участие в обществения живот на селото в уреждането на черковните и училищните въпроси. Не бил чужд и на революционното дело (познавал се с Левски, Узунов и други революционери, които посещавали сина му). Пострадал през време на Освободителната война — домът му бил разрушен от турците, жена му и дъщеря му временно отвлечени, внук му убит. ↑

[29] Майката на поп Минчо, родена в с. Ахиево, дн. Бъдеще, Старозагорско, през 1788 или 1789 г., била по-възрастна от мъжа си; известна като певица на народни песни, особено хайдушки. Родила 10 деца. Починала на 10 октомври 1885 г. ↑

[30] Българското население, живеещо в Одринско, било недоволно от Герасим, типичен представител на провежданата по нашите земи прогръцка политика от Патриаршията. То протестирало пред турските власти за незаконно събираните данъци. Владиката пречел и на стремежите на българите към просвещение, към национална култура. ↑

[31] Касае се за подготвяната от българите въоръжена акция, ръководена от кап. Г. Мамарчев, вуйчото на Г. С. Раковски. ↑

[32] Махмуд II, турски султан от 1808 до 1839 г., направил опити за реформи с оглед заздравяването и модернизирането на Османската империя: създал редовна войска, унищожил еничарския корпус, провел поземлена реформа, чрез която премахнал спахийско-ленната система. Наследникът му Абдул Меджид — от 1839–1861 — издал известния реформен акт — Гюлханския хатишериф — под натиска на западните велики сили, целящ спирането на опитите на Русия за намеса във вътрешните работи на Турция с оглед подобряване положението на поробените християни. В него се предвиждали редица реформи, облекчаващи положението на поробените, но повечето от клаузите му останали само на книга. Реформите в Турция от 30-те години на XIX в. били предизвикани от редица фактори: въстанията на балканските народи (двете сръбски въстания, гръцкото, както и няколкото български — Велчовата завера през 1835, въстанията в западните земи през 1835–1837 г.), претърпените поражения в Руско-турската война 1828–1829 г. и пр. Този султански документ, както и издаденият по-късно хатихумаюн допринесли за повдигане самочувствието на поробените. ↑

[33] Руският император Николай I (1796–1855) — царувал от 1825 до 1855 г. (известен с прозвището „европейски жандарм“ — потушил въстанието на декабристите, преследвал прогресивните писатели и учени, един от инициаторите за потъпкването на полското въстание (1830–1831 г.) и на унгарската революция (1848–1849 г.) — за българския народ бил олицетворение на Велика Русия, на „Дядо Иван“, особено за широките народни маси. ↑

[34] На кол набит, тъй според обичая си на кръстопът — отвън града. Сваляха го долу на земя легнат и отзаде му чукаха и набиваха изострен кол, кой минуваше през гръбнака му. Сетне го изправяха и набиваха в земя. Окаяний. ↑

[35] Т.е. унгарецът, прозвище, прикачено му вероятно поради неговото пребиваване в Унгария; главен учител в Стара Загора (споменаван във възрожденската преса) от сръбски произход. ↑

[36] Турска дума, означаваща преобразование, реформа. Така се нарича периодът на умерените реформи, започнали със споменатия вече Гюлхански хатишериф, потвърдени и в 1856 г. с хатихумаюна — султански манифест, гарантиращ обявените в хатишерифа реформи: въвеждане на правов ред и равноправие за всички поданици без разлика на народност. Провъзгласяването на хатихумаюна било повече политическа маневра, целяща да предотврати разпадането на империята и да приспособи турската феодална държава към изискванията на европейския капиталистически пазар. Реформите не засегнали основите на държавното устройство, а се изразили в незначителни промени в правните отношения, културата, администрацията и военния апарат. Подобряването на положението на поробените народи било нищожно. ↑

[37] Авторът на „Видрицата“, наричан и Михаил, особено по-късно, когато, както твърди той самият, бил провъзгласен за архимандрит по време на заточението си в Диарбекир от православния митрополит Якобос Мидийски. Този факт потвърждават и негови другари от заточението. ↑

[38] Седмака зъбатий Минча майка му накичила с китка, а Дълъг Георги казал: „Какво си накичила това жебче?“ А майката отговорила: „Жебче ли? (…)“ ↑

[39] Господин Кънев, заможен и влиятелен арабаджийски първенец, роден в началото на XIX в., починал през 1869 (?) г. Взимал дейно участие в обществения живот на селото, подпомагал поп Минчо в усилията му за укрепване на просветното и църковното дело. Той действал най-често в съгласие с другите местни първенци Петко Стоянов, Жеко Минчев, Станчо Добрев, Кънчо Стоянов и др.; известни спорове имал с другия, също така много влиятелен чорбаджия Петко Велев. ↑

[40] […] ↑

[41] По-голям брат на поп Минчо. ↑

[42] Следва кратка молитва на гръцки. ↑

[43] Фалага (фалака), дървен уред, с който стягали краката на наказания и го биели с пръчки по стъпалата, употребяван главно в килийните училища. ↑

[44] Петър Желев Кълвачев (Кълвачов, Кълфачов, Кълфача) от Топракхисар, дн. Землен, Старозагорско, споменаван многократно и по-нататък; по-късно участва в революционното дело, арестуван е във връзка с въстанието през 1875 г., лежи в Одринския затвор; починал след 1887 г. ↑

[45] Димитър Широв от Арабаджиево, споменаван многократно и в следващите части, буден селянин, симпатизирал на революционното дело, убит от турците през 1876 г., за което съобщават и някои възрожденски вестници. ↑

[46] Наший даскал Марин ни учи една година. През велики пости отиде в Стара Загора. Баща ми му даде коня си да се качи да не ходи пеша, че било срамотно даскалът да върви. Даскалът ходи в града и си доде. И когато си доде, повика на вратата: „Бульо Кънчевице, я виж коня, тъй ли беше отзарана, кога му се качих?“ Майка ми погледна, та видя коня и каза: „Плъстта, която беше под калтака, няма я, останал гол калтак на коня, не видиш ли, даскале?“ „Аз — каза даскалът, — че отзарана тъй ми го дадохте…“

А пък жените в село се разговарят, та казват: „Марии, блазе на тази майка, гдето изхранила това чедо. Наший даскал, като отишъл в неделя на пазарската черква «Свята Богородица», нему паднадо да комкува хората“.

Коста Пенчев от Ахиево побягна от школата. Баща му Пенчо го доведе и каза: „Даскале, ти го шибай, да не прави още веднъж тъй“. Гаче го упълномощи да го утрепе. Пенчо го нагласи и отиде си. Даскал Марин тури Коста във фалката — даян кара бюзюк, пак бягай, съсипа го от бой. Щом го освободи от фалката, и Коста Пенчев не седя пет минути в школата, пак побягна. Стоенча Кючуков (Малък Кою Тенев) даскалът го хвана за двете уши, та го издигна нагоре до гредата. Стоенчо се улови за гредата с две ръце, прехвърли се, та се качи на гредата и се смей. Даскалът каза: „Катери се като маймунка“.

Заврямугу Мехмед Топал Мехмедаа се напил с ракия, доде в школата отвън до прага. Чичо Генчо Делинейков беше в школата не знам какво му продума и извади Заврямугу пищова, та го запъна в гърдите му и извика: „Ур“. (Удри.) След малко една ръка посегна през рамото на Заврямугу, та взе пищова и го хвърли, а Заврямугу удари в земята, та го потъпка като бясна крава телето си. Този беше Господин Кънев, който наложи костите на Заврямугу. ↑

[47] Балабанджията се заклел в името на пророка си, че ще извърши и убий овчар Коля Кънев. ↑

[48] В навечерието на Кримската война (1853–1856 г.), за която има по-нататък кратки сведения във връзка с преминаване на турските войски, отиващи на бойното поле, през българските земи, и за вършени от тях зулуми. ↑

[49] Янлъш сън (излъган си). ↑

[50] Касае се за еленския чорбаджия-туркофил х. Йордан Кисьов, считан за един от предателите на подготвяната през пролетта на 1835 г. Велчова завера, организирана в Северна България с център Велико Търново, в която се включили повечето от околните селища. ↑

[51] Иларион Критски, гръцкият владика във Велико Търново през 1821–1838 г., един от най-ревностните проводници на проповядваната от Гръцката патриаршия „мегапи-идея“ и на гърцизма в българските земи, смятан за главен виновник за провала на Велчовата завера, за която донесъл на турските власти. ↑

[52] Между многобройните участници в Заверата ръководна роля имали освен В. Атанасов — Джамджията и Г. Мамарчев още и следните дейци: Н. Гайтанджиев, Желязко Бакърджията, Г. Станчев, даскал Антон Никопит, майстор Димитър Софиялията, х. Пордан Брадата, Йованикий Кюркчията, Стоян Ахтар и др. Манастирите в Търновско играли голяма роля при подготовката на въстанието, особено Плаковският манастир „Св. Илия“, чийто игумен хаджи Сергей загинал мъченически след потушаването на Заверата, както и повечето от неговите водачи. Поп Минчо бърка името на манастира. За Заверата авторът ползва писаното от Г. Раковски и др. ↑

[53] Между многобройните участници в Заверата ръководна роля имали освен В. Атанасов — Джамджията и Г. Мамарчев още и следните дейци: Н. Гайтанджиев, Желязко Бакърджията, Г. Станчев, даскал Антон Никопит, майстор Димитър Софиялията, х. Пордан Брадата, Йованикий Кюркчията, Стоян Ахтар и др. Манастирите в Търновско играли голяма роля при подготовката на въстанието, особено Плаковският манастир „Св. Илия“, чийто игумен хаджи Сергей загинал мъченически след потушаването на Заверата, както и повечето от неговите водачи. Поп Минчо бърка името на манастира. За Заверата авторът ползва писаното от Г. Раковски и др. ↑

[54] Александър Стоилов Боев-Екзарх (ок. 1810–1891 г.) — роден в Стара Загора, възрожденски просветител, дипломат, журналист и общественик. Учил в Букурещ, Будапеща, Мюнхен и Париж, където бил и аташе в турското посолство. Развил активна дейност в полза на българите, като правил опити да привлече вниманието на видни европейски политици върху тежкото положение на сънародниците си. Привърженик на идеята за разрешаването на българския въпрос по еволюционен път в рамките на Османската империя. Един от редакторите на „Цариградски вестник“, издаван през 1848–1862 г.; кандидат за български княз след Освобождението. ↑

[55] Вероятно това е датата на завършването на преписа, тъй като материали и бележки за спомените поп Минчо е подготвял още по време на събитията, за които пише, но изгубил част от тях: при арестуването му в 1873, при пътуването до Диарбекир и обратно, или пък ги е дал на свои приятели и съратници — Янко Кочев, Ан. Попхинов, Ст. Заимов и др., които не му ги върнали. ↑

Част втора

197 1854 година и тя е нето много и радостна, и весела, нето пък тъжна и с черни теглила надарена за живущите клети българи, които живеят и преминуват дните си в черни тежки мъки под турското тежко тиранство. В това време да тръгнеш в път да вървиш и там покрай пътя, дето са воювали българските воеводи и знамя побивали под дебелите хладни сенки, тамо, дето са юнашко хоро играли и народни песни пели, сега не може пътникът, като в пътя върви, от кон да слезе, място да намери кон да си разходи или ако е с кола, празно място да намери да пусне воловете си да понапасе. Всичко разкопано и разорано, останали само едни собствени гори, които ги беища владеят.

Не беше добре и за анадолските дангуля, черни голи манафя, които, кога отиваха московина да хващат и да си вземат по пет-шест московски моми хубави, сега захванаха да капят и да се връщат един по [един] или на стотях един голи, боси, болни и примрели, забравили да си вземат от московските моми за жени, 198 но и техните си забравили и искат да ги разпускат, не рачат жени. Кротички като хайванчета, лежаха двама една нощ у дома. Единът беше болен и тъй казваше: „Москофинът сприщи ни на едно място там и измряхме от глад, конете ни едни други фъшкиите си ядяха, а ний ядяхме конско месо. Ама сега, ишалла, ако си ида жив, най-напреж жена си ще заколя. Защото тя ме накара, та се потеглих насам. Като беше рекла: «Урум елия се разваля, всеки отива за яма (плячка), а ти тук ще стоиш!». Баща ми е много богат, но аз от жена си не можох да стоя“.

Имаше едни много хубави пищови, продаде ги на баща ми за 50 гроша. Имаше един сърмалиен фишеклик със сто гъргълъка, който му бил купен за две турски лири, 200 гроша, искаше за него един алтън, но аз го купих без пари.

Сутрената, когато да си тръгнат, събра си дисачките, тури и гъргълъка в дисагите и отидоха да си изваждат конете да си отиват. Аз извадих гъргълъка от дисагите, та го взех и пак ги свързах. Те си извадиха конете, туриха си дисагите и „хох ча кал, чорбаджи“ [остани със здраве, чорбаджи] и се не чуха, нето видяха. А мене се не стига краят, бир да се научех да крам, ама такова нещо с пари се не купува.

Аз съм най-добре сега, нов живот живея, няма училище, нето учител да се трудим да учим урок, нето пък учител да ни заповядва. Имам хубава кобила, хвърковато тича. Ариф бей от Голямо Кадиево даваше на баща ми 2500 гроша да я купи, но аз я не давам и баща ми много ме обича. За мой хатър купих й пояслък и гем с червени хубави пискюли, седло хубаво. Имам хубав силяхлък, пищови, нож белосап и сърмалиен гъргълък. Хоро знам да играя, даскал Герги беше ни изпекъл и ми доде като харизано. Хванах да се хващам при момите да играя хоро. Залибих си любовница Деша Владев Стоянова от село Ахърито. Още един кусур (недостатък) имам и него направих. Купих си гайда и захванах да се уча и за скоро изучих: „Кой ти купи кундурките, ха-ха, кундурките, де-де-е, кундурките“ — и захванах бая да разтропувам момите. Ходех по оран и капан, къде къра с шенлик и къде село с гайдата, захванаха момите да се ослушват откъм къде ми чуват гайдата, да си сторят хал, та да ме посрещнат в селските улици, че не знам дали на свирнята ми толкоз имриндисали да не могат да се наслушат, или с мене искат да се срещнат. Дивитя и той лай на кръста ми с желти телени синджири.

Идем нейде на хоро, аз съм начесал крътмите, нагиздил съм се. Те, жените, май обичат да завиждат: „Мари блазе на тази майка, дето има тоз гиздав и хубав момък, той е граматик, знай да чете и хубаво да пей песни, сега се учи и гайда да свири (да си късаш главу от свирня), бая взе да разтропува момите (…). Ще стане белли, Петков Драгия ще й изяде духалото.“

НА ДОКТОРА СЛАВЯ ЙОВЧЕВ СВАТБАТА И ПО ЕДНИ ГАЩИ ВОДА. Доктор Слави Йовчев ще се жени и ще взима за жена Донка Нейчев Христева от село Ахиево. Доде неделята, деня на сватбата, впрегнаха покрити коля, както му адетят (обичаят), накачиха се зълвите, та запяха, засвириха гайдите. Хаджи Мариноолу Петър от Стара Загора беше кум, трябва да му се играй чипница, за да му угодим на кумството. Сняг до колене, ний играем напреж кума, той гордо върви напреж колята, барем да беше му се откъснало от сърце по пет пари да ни даде, дето му толкоз играхме и тъпкахме снега. Отидохме на Ахиево, събраха се от четири-пет села момци и моми, стана хоро голямо. Желю, коруджията на Емин бея, който беше утрепал един българин от Айданлий и беше лежал в одринския затвор пет годин и в Цариград две, той си беше дошел наскоро. Още се лошей, че човек убил и, друго, че е Емин бейов коруджия. Той взел един хубав джоб, че влязъл в хорото вътре, че което момче или момък влезе в хорото, с джоба удря в гърба, в главата, дето завърне, догде да излей и избегне момчето от хорото. Ний, като гледахме, 201 макар и да биеше Желю, прищя ни се да влезем в хорото и да опитаме честта си. Влязохме тримата — Герган Господинов, Сиво Стоянов и аз, Минчо Кънчев, — прегърнахме се тримата кабадаи и гордо вървим и гледаме при кои моми да се хванем да играем хоро. Желю коруджията каза веднъж: „Излезте“, каза втори и трети. Аз му казах: „Какво право имаш ти да ме пъдиш от хорото, ти изляз, аз съм момък, ще ходя и ще гледам, която мома харесам, при нея ще се хвана да играя хоро, ако ме приеме“. Аз още несвършил да му говоря, на Сивова гръб изтуптя джобът и залепна на плещите му. Сиво дръпна ножа, извади го до половината из ножницата и пак го повърна, нали й аргатин, толкова му й силата. Дръпнах аз белосапия и Герган отсреща: „Хъ сега, коруджи Жельо“. Желю бяга, ний го не оставяме, наложихме му хубай костите. Най-подир избягна, та се изгуби. Мерлям той да е имал много роднини!

Видяхме даулджиите циганя̀, бейските аргатя̀, назъри и коруджии, кой с нож, кой със сопа и кол, питат за нас и ни търсят под земята. Ще се бяга, беганова майка не плаче. Не можохме да 202 идем и при конете си. Сива не видяхме, той се скрил в една плевня. Ний се изчегърихме, не можохме да сполучим да минем по моста, но прегазихме, арга беше плитък, но старата река дълбока. Ний бягаме, а те ни гонят и пристигат, изпразнихме по един пищов насреща им, те, ако и да се поспряха, но трябва да успяваме, че и старата река ще се минува и гази, че е дълбока. Додохме до старата река и не гледаме, че е голяма, скочихме във водата до пояс, новите гащи се напълниха с вода. И не са гащи като гащи, ами можат да вземат около 50–60 оки вода, че са нови, от дебел вълнен шаяк, водата се не изцежда, бреговете високи, лесно се не изпълзява нагоре. Най-подир излязохме в Молловата кория, залепихме се за дръвите и захванахме да гърмим насреща им, те се върнаха назад, а ний извадихме по едни гащи вода. Изцедихме си гащите и отидохме на Ахърито на сватба, която беше на Неделя Петрова, тропнахме си малко хорце и се конущисахме със светулките, че не лук яло, не на лук мирисало.

БЕЗГРЕШНИ АГНЕТА. Нашите старозагорски ятаци и гнездото на кръвопиеца Балабанджия, като толкова строго го търсят, да го уловят или убият, да защитят и опазят околията в тишина и свобода на населението от обири и клане от прочутий кръвопиец Балабанджия Ахмедаа, когото куршум не хваща… Емин бей и другите негови съмисленици туриха Али Байрактар, прочутий агнеедец, от село Сюлмешлий да търси и гони Балабанджията — или жив да го хване, или главата му да донесе. Този прочут кокошкаджия Али Байрактар събра няколко голи турци и черни цигани и тръгна от село на село да търси прочутий гнил труп Балабанджи Ахмедаа.

Ходи, яде агнета и мазни медени баници по селата, деня агнета, пилета, баници яде и зулуми струва на бедните клети сиромаси, та ги бий да не крият Балабанджията, но да му го кажат, за да го улови за ухото и жив да го закара или затътри подарок на Емин бея. Деня клетите сиромаси мъчи, а вечер яде и пие с Балабанджията, уроспии разиграва и от обир пари делят. Най-подир си даде оставката, като каза, че на много места го посрещал и по пътища завардювал, та му куршум хвъргал, но куршум го не хващал и не било негова работа с такъв прочут юнак да се бори и живота си в огън да хвърга, и децата си сираци да остави. Да турят друг, по̀ юнак от него, да го търси и улови за ухото.

ОТГДЕТО СИ ДОШЪЛ, ТАМ ДА СИ ВЪРВИШ. Като зачува това един гол арнаутин на име Шабан, който продавал боза в град Стара Загора, отишол, та се представил на управлението и казва: „Аз се наимам да ви уловя Балабанджията, когото вий искате, но само ми дозволете и упълномощете“. Тогавашний кадия много настоявал и искал да се намери колаят на тоз прочут Балабанджия и най-подир се скарал с Емин бея. И какво вече правили, стрували, упълномощили арнаут Шабана.

Шабан събрал около 15 души арнаутя с бозаджийски семерлии коне, нехранени и мършави, и ги повежда. Като да влиза в Ахърито, среща Камбура Коля Стойков, който беше чифчи-кеясъ, на Парча Заим носи дисаги, в дисагите ракия, препечени кокошки и баници. Шабан го попитал: „Къде отиваш, чорбаджи?“, а Колю Камбура казал: „Отивам да кръщавам дете, кум съм според нашия закон (съдъч)“. Шабан казал: „Море и аз ще дода с тебе, на кое село ще кумуваш?“.

Колю Камбура върви, върви, все корията гледа. Шабан се сетил и разтърсил дисагите и видял, че не е кумска работа, ами на хайдути хляб носи. Забира коня напреж и Колю право ги води в Маджарската кория на гости при Парча Заима. Но нали имало караул, караулът, като видял Камбура Коля, че иде и 205 подире му калабалък конница, слял от дървото и казал на Парната. Но Парча Заим пиян, догде кон стегне и да се качи, Шабан хамен пристига. Парча Заим се качил и пуснал ата на бяг, като налапал и ножа в уста. Шабан го замерил с ръждивата си бозаджийска пушка, та го ударил, но Парната, като със силен ат, избягнал в текето и там плюснал, та умрял. Шабан се връща и право в Арабаджиево и като че турил Балабанджията с ръка в дядови Таневи.

ТУК МУ Е ДЖУМБЮШЪТ. Балабанджиевите вардачи, като видели Шабана, казали на Балабанджията и той по-скоро с другарите си накачат се на конете си и излизат из село навън. Гледахме битката: Балабанджията беше се наметнал с едно бяло каракачанско кебе. Балабанджията, като мина през гробищата, покрай воденицата по моста и тръгна покрай реката към Къръмската воденица. А Шабан вървеше и той подире му, откъм ливадите страната, и се попържат. Като отидоха при ракитите, захванаха битката. Но Шабан не можа да успей, раниха от другарите му един и му взеха натварения кон. Шабан се върна и отиде в града.

206 Шабан остана осрамен и всички му се смеят. Изгуби се Шабан и ето го след няколко време се завърна, та доде с избрани гегалии арнаути, Балабанджията под земята търсят. Но Емин бей каза на Шабана: „Отгдето си дошол, там да си вървиш“ — и пак се скараха кадията и Емин бей, но беят успя, та изпъди Шабана. — Ах, кишати море.

ТУРЦИТЕ МНОГО СЪРДИТИ, НАСТРЪХНАХА И ИСКАТ ДА СИ ОТМЪСТЯТ. Кадията не знам как сполучи или на Емин бея се не хващаше вяра, че има и българи юнаци. Съгласиха се, та пуснаха няколко души турци и българи да преследват и уловят Балабанджията Ахмедаа. В тези юнаци бяха Колю от село Хрищени и Райноолу Колю[1] от Стара Загора. Щом излязоха, и на третий ден намериха един от другарите на Балабанджията в прочутото хайдутско турско село Киспитлий, Кел Хасана, когото убиха в ръженицата и хрищенецът Колю му донесе главата, та я наби на един кол всред Стара Загора на големия алан. Най-мъчно стана на турците, когато Колю заби главата на Кел Хасана на кола, та му засука мустаците и му удари два шамара по страните. Това като видяха, турците настръхнаха и побесняха от яд. „Какъв е този гяурин, та се гаври с юнашката глава на прочутий Кел Хасана, другаря на Балабанджията!“ — извикаха всички зрители турци, мъже и жени. „Удрете, едноверци, на идолопоклонски ръце останахме“.

Тези думи като се изговориха, между турците стана грозен вик, най-много кричаха женските туркини: „Удрете!“ Камъните бяха неброими в главите и гърбовете на Коля хрищенеца и Коля Райнов и ако не бяха им помогнали циганските тесни улици да избягнат, бяха добити с камъни, както убиха святий архидякон Стефана[2]. И това им беше възнаграждението за една кръвопийска глава, загдето избавиха на толкоз бедни сиромаси и прочути търговци живота от нея.

Колю хрищенецът не можа да живей в селото си, но отиде, та си опази живота при хаджи Йорга Стоев в чифлика му на Талашманлий, та му пасе козите 4–5 годин безплатно, защото и хаджи Йорго беше един от страшните, и негова път се не минува, и той хапе. А Колю Райнов си живя спокойно в Стара Загора, защото и той си не поплюваше, всеки не можеше да му минува пътя; той инак правеше, проваждаше ги такива при Мохамеда да ядат пилаф и да им слугуват четиридесет райски моми.

БАЛАБАНДЖИЯТА СЪНУВАЛ ЦАРСКИ СЪН, ЧЕ СТАНАЛ ЦАР И ЧЕТИРИДЕСЕТ РАЙСКИ МОМИ МУ СЛУГУВАТ РАДОСТЕН. Кое чувствително сърце не се разтреперва при това страшно заплашвание, че Балабанджията куршум го не хваща, и кой българин не ще заплаче, като си припомни онези нещастия, които са търпели нашите клети сиромаси от Балабанджията? Колко търговци, колко сиромаси станаха негова жертва! Колко невинни моми и деца са бивали завинаги отлъчени от родителите си и след като претърпявали големи безчестил, свършвали мъченически временния си живот! Бащи и майки са погинвали с хиляди от Балабанджийската адска злоба!… Но само от Балабанджията ли са търпели нашите търговци и клети сиромаси? Ами от неговите защитници и ятаци, от колджиите му?

Този проклетник кръвопиец Балабанджия дотолкоз се беше прочул, че куршум го не хваща, той ходи — къде плени, къде обира — свърталото му беше в Арабаджиево: в Руканя Петка, дяда Таня Дерменджията, Велев Петка и Андона Кънев. И не знам тия негови пазители и ятаци дали имаха някаква полза от него, но тя махала в него време се наричаше Балабанджийска махала, 209 а нашата се наричаше Карадаа махлеси, т.е. непокорна на Балабанджията.

Доде при баща ми Приходана Иван и казва: „Аретлик Кънчо, вижте да се примирите с тоз дявол, защото много ви се заканвал, ще доде някой ден посред пладне да ви изсече малки и големи, дайте му малко пари да си отървете главите“. „Нека доде, аретлик Иване, ще стане белли кой кум, кой побащим, тъй му кажи, по-скоро да доде“. Доде свако Добри Русев и той казва на баща ми: „Баджанак, вижте да се баращисайте с този душманин, дайте му малко пари, с него шега не бива; онзи ден доде, та се разпаса, една шепа куршуми паднаха от пазвата му, дето му хвъргали“. „Баджанак, нека доде и аз да му хвърля, че да видим дали куршуми ще падат или черва и лайна ще се точат. Иди му кажи, нека доде да си изпитаме честта и покажем юначеството“. Ракаджията Слави от Стара Загора, който продаваше ракия по селата, казва на баща ми: „Кънчо, този душманин Балабанджията ще ви изяде, много ви се заканва, иска джинса ви да свършува и децата малки и големи да изколи“. „Нека доде, ще се опитаме кой кум, кой побащим, ще точим шарени чалми“. Камбура Йорго Стойков от Ахърито: „Батьо Кънчо, това бясно куче много ви грози и 210 се кани, дайте му 5000 гроша да си отървете главите и парите аз ще му принеса и ще ви баращисам, тогази от никого се не бой“. „Йорго, иди му кажи на това куче да ми не опява… Хем да си уший нова кесия, и ти си направи семер, кога носиш парите, да си не убиеш гърба, защото много магарета съм видял с обелени гърбове“.

На Балабанджията с коля и коне носеха събраните пари в града неговите колджии и ги предаваха на жена му. Той освен обири по пътищата и къщя, много мъки е налагал. На мъже нагорещени юрсочници е завивал на вратовете и нагорещени пиростии налагал на главите за пари. А на жените мамите е рязал и като им вземе и слюнката из устата, взема им и живота.

Старозагорският кадия Мехмед Хулеси ефенди Къбръзлъ, който прави три години кадилък, той справедлив, но, от друга страна, парагьоз и лаком за пари, и вземаше много пари от ресим на разните дела, разгледвани от него по тогавашните турски закони. А на Емин бея и на други още негови съмисленици не идело на гайдата, защото и те искат да си хапнат, и, от друга страна, защо да гони и мрази техния драгоманин прочутий юнак Балабанджия. Оплакали се от него в Цариград и го заменят с друг.

Емин бей, хаджи Хавуз и други още техни ортаци изпровождат Балабанджията да заварди пътя на Девебарган при Ченгене чешма. Кадията хваща талига с кирия, качва се на нея заедно с харема си и шестнадесетата си годишна дъщеря и две по-малки деца и втора талига за дрехите си и тръгва за Цариград. От Стара Загора като тръгва, минува през следующите села: Муратлий, Голямо Кадиево, Арабаджиево, Талашманлий, Азаплий, Карабунар, Сурут, Смалвий, Девебарган, ще пие студена вода на Ченгене чешма. Балабанджията с дружината си чака лова си. Ето и той пристигна. Кадъ-баба̀ ефенди, още неспрял талигите да слезе да си сръбне студена вода, да вземе аптез да си стори намаза, Балабанджията с дружината си спира талигите и заповядва на кадъ-баба̀ ефенди да слезе с харема си, дъщеря си и децата си от талигата, отключва сандъците и взема лирите, които бил спитърхал в тригодишния си кадилък в Стара Загора. Взимат на жена му елмазените пера и бисери от шията й, разхвърлят всичките им дрипи и като не останало нещо за плячка, обезчестили жена му и дъщеря му, а кадъ-баба̀ ефенди сам Балабанджията го осъдил и наказал по азиатски обичай.

На кадъ-баба̀ ефенди намазаха талигите и юкят му олекна, много хлъзно ще върви и скоро ще пристигне в Цариград, и като пристигнал, ако го не било спряло морето, още щял да върви. Като слял от талигата, право отишъл, та се оплакал на Бабаалието, той бил аркалия, вземат му думите под внимание и в часа изпращат тридесет души конници войска. Тези конници, като пристигнали в Одрин, взели с тях заедно прочутий бюлюкбашия Джефера ага със заптиетата му и тръгват да търсят Балабанджията.

Балабанджията, плячката, която беше взел от кадията, като пристигна в с. Арабаджиево, делили я в дяда Таня Колевата къща. Тази плячка, тези жълтици не можле да ги пречетат, ами с тасче ги мерили, та ги делили. Балабанджията се засмял и казал: „Аз нали ви казах съня си, че ще стана цар. Царят колкото мене пари няма, ай тъй се вземат пари. Онзи ден сте обрали един поп — говори на другарите си, — взели сте му сахатя и 100 гроша пари. Още веднъж поп не закачайте, че ставате уралла, аз досега не съм закачал попове. Ще ходя свободно по пътищата и ще правя каквото ща, и от никого се не плаша“.

Вуйчо Драго Кавалджи Минчев от с. Ахърито доде и каза на баща ми Кънча Стоянов Латинов: „Бате Кънчо, оня дявол Балабанджията ме прати да ви кажа, че той желай и иска да ви доде на гости да се опрости с вази и да бъдете отсега нататък приятели. Какъв отговор ще ми отговорите, да ида да му кажа, защото чака у дома и ме задължи скоро да се върна да му кажа“. На това отгоре баща ми нищо не му отговори, казал му: „Постой, почакай ти малко тука, в къщи, аз ай сега ще се върна и ще ви кажа как ще съгласим“.

Баща ми ходи и скоро се завърна и каза: „Драго, ще кажеш на онова куче, мадем, че иска да се баращисува с нази, нека доде срещу неделя вечерта часа по едина“. „Той заръча да приготвите хубава ракия, препечени цели агнета в пещта и сладки баници, и две-три препържени пилета. Той ще се зарадва и усмей до ушите сега, като му кажа“. „Драго, кажи му, че ще приготвим всичко. В Чаушина Стояна на къщата, там право да доде, хаде много здраве му носи, дявол да го вземе, ще се опростим като кучето и котката“.

Баща ми Кънчо, кога остави вуйча Драга и излезе навън, той ходил при чича Господина Кънев да се питат дали да приемат Балабанджията да им доде на гости и да се баращисат с него. Това съгласили и двамата и да опитат този опит какво ще излезе от него и каква сетнина ще бъде.

В събота срещу неделя баща ми Кънчо и Господин Кънев повикаха Генча, Дълъг Коля и хаджията, Стояна Делинейков, Мънча и Чаушина Стояна Къневи (брат им Колю беше убит и заклан от самий Балабанджия), та им казаха да се приготвят добре с оръжия край плетищата, около двора на Чаушина Стояна, кога доде Балабанджията.

Вечерта срещу неделя всичко за ядене и пиене приготвиха, ето и часът едина стана и гостите се зададоха. Атовете им цвилят и с краката си земята къртят. Кънчо и Господин ги посрещнаха, та ги поканиха и заведоха в къщата на Чаушина Стояна. Атовете им 214 разводяха и ги вързаха, та ги нахраниха и гостите в къщи се целуваха, та се опрощават, но все кучешката, никой от сърце не може да се увери. Как са пили, как са яли, те сами знаят. Едно младо от другарите на Балабанджията често от къщи навън излазяше, та се разгледва по двора, и за него казваха, че било помаче, а то не било помаче, ами Иван Сокирооларя, джинси от село Мисилимито. Когато ядяха и пиеха, караулът беше нареден кой където може около двора: Нейко, Рашо Генчеви, Нейко и Генчо Хаджиеви, Теню, Герган Господинови, Къню Чаушев, Слави Кънчев и аз, Минчо Кънчев, бях се окичил с оръжия и стоях срещу вратата зад черницата. Освен нази и аргатя̀та с брадви и тарпани, ако да беше станало някоя ала-вера, какво ли чудо щеше да стане. Пък Гагата Минчо Делийнеков, уплашен, от страх, като чул, наврял се в един бъз и на другия ден по пладне се показал, та излязъл от бъза налице.

Сутрената, кога да си отиват, един от другарите на Балабанджията, Каба Салих от Енибеглий, поиска да се бръсне, повикаха Филипа Гайдаджи Митев, та му обръсна келявата кратуна и си отидоха. Кънчо и Господин, кога са яли и пили с Балабанджията, и те са биле обръжени с оръжие, както и Балабанджията, тъй им било условието.

В 1854 год., юлий, 20-и ден, хаджи Мурадаа от с. Карабунар изкарал от околните села меджия моми, булки, момци да му женат даром жито. В този ден Балабанджията и още трима негови другари ходели на меджията, какво са правели, какво са стрували, взели едно турско момиче, около 16–17 години, и го отнели из Еледжика, та го обезчестили и отишле на с. Пишмана, та кондисали в дяда Гена на къщата. Баба Геновица им постлала една нова плъст под сайваната на хамбара. Те седнали, а баба Геновица отишла да им приготви гозба за ядене.

Казува ми баба Геновица, когато им сложила да ядат, Балабанджията, като ядял, думал си: „Защо ми пресяда залъкът, та не моя да го глътна“. В това време баба Геновица отишла, та се качила на боклука[3] и видяла, калабалък конница иде откъде Караманлий в Пишмана, и конницата я видели и пуснали по-бърже конете си, тя се върнала и казала: „Ахмедаа, голям калабалък конница иде в село“. Балабанджията мислел, че е караасъ Джефераа, аретлика му, засмял се и гордо изговорил: „Да додат, като стана, ще ги скълцам като краставици“. Другарят им Иван, от Сокироолар джинси от с. Мисилимито, пролапал набърже и станал, та се качил на коня си и казал: „Чакай да видя каква й тази конница“. В това време сполучил, та избягнал.

216 Балабанджията още ядял, когато от конницата едно манафче пристига в двора. Балабанджията, като го видял, скочил на крака, та се изправил, манафчето го замерило, пушката пукнала и Балабанджията се търколил и пак скочил да бяга през плета. Манафчето го застига, та го проболо с щика на пушката и казало: „Гъзънъ, соктомънъ, Балабан, я сени куршум тутмаз имиш“ [На щерка ти, Балабане, да го…, нали не те ловеше куршум]. Балабанджията пушнал с пищова си, но не можал да сполучи и паднал, а двамата му другари хукнали да се качуват на конете си; на седлата коланите биле разпуснати, не можле да сполучат да се качат, заварила ги конницата, та ги избили.

Юзбашията, като ги опоскал, много желтици намерил в кемерите им. Хванал една кола, та ги нахвъргал в нея и ги занел в Карабунар. Балабанджията бил още жив. Емин бей, като чува, проважда много пари на юзбашията, по-скоро да го удуши, да не мой да казва нещо. Юзбашията прибира парите, отрязал им главите. Викал циганина Кьор Руся, та им одрал главите. Балабанджията окачил му гнусното тяло при Сурут в ливадите на една круша, а двамата други окачил на каваците при моста на река Съзлия до Карабунар. А кожите на главите им натъпкал със слама, та ги занел в Цариград на кадията бакшиш, да си направи пача. А Кьор Руси циганинът, който им одра главите, уплашил се и след четирийсет дена умря, та стана курбан на Балабанджията.

217 Високата кула падна, та се съсипа, рогатий дявол антихрист, който беше зинал, като да лапне всичкий свят и пак да не насити кръвопийните си очи, гръмна се от гръмотевица и падна с глава надолу. Кючеците, които играеха, та се кълчат, чампарите им паднаха и те се разчекнаха, мюзевирджиите онемяха, колджиите почерняха и полудяха за милия си господар, който стана храна на птиците и мухите, за да му изядат месата заедно с окапалите кости, на когото от черните теглила человеческите сълзи не паднаха на суха земя, та трябваше да я напоят и умокрят, за да им се хване думата на страданията и клетвите, които са изпращали към небето за помощ.

ПАРАСТАС. Балабанджията като вдигнали с колата за в Карабунар, в когото, като го разтърсили, намерили писма, в които пишело имената на следующите лица: Таню Колев, Петко Велев, Андон Кънев от с. Арабаджиево, дядо Желю Куманов от с. Ахърито — Джефераа, караасъ, изпроводил ахчията си арнаути на Ислямаа да повика горните написани лица за в Карабунар при юзбашията. В селото нямаше още известие, че убили Балабанджията. Ислям доде в село и каза, че Балабанджията убиха, ама никой още не хваща вяра. Най-подир, като повика горенаписаните лица и ги закара в Карабунар, всички повяруваха, проводиха кеята по нивята да обади на всички, които са по нивята, да си додат в село. Ний женехме на нивата Бентя. Като близо до село скоро си додохме в село. Една бъчва вино беше приготвена при Кънев Господинова дюкян. Господин Кънев, Кънчо Стоянов, Тодор Герганов, Дечо Гергев, Грозю Краев, Стоян Стаматов и други, които бяха пристигнали от нивята — в този ден старо, младо, жени, деца вино пиха, песни пяха, гайди свиреха, хора играха и все Балабанджията споменуваха и старите често ходеха покрай плетищата, та го преливаха. В тези дни щяха да му плащат данък следующите лица: Тодор Герганов 1800 гроша, Дечо Гергев 800 г. и 12 кила жито. Житото закараха на жена му (един от колджиите му Добри и син му Таню Дечов, които откраднали едно кило жито и парите разделили), от Грозя Краев 1200 гроша, 12 джепкеня сукнени, една дълга тевтичена хаба, от Стояна Стаматов 1500 гроша. Този данък не можа да го прибере този път. Преди три дни Андон Кънев закарал с кола пари, та ги предал на жена му. Бакалинът Биньо от Тирфилий носел едни дисаги пари с коня си. Като пристигнал до село Могила, научил се, че го убили, и той се върнал и усвоил парите. И тъй на много места му останаха пари и малко хора прокопсаха от тях. В нашето село освен Диня Танев не останаха други хора, но и той не видя хаир от тях. Таня Колев и Андона Кънев пуснаха от Карабунар, та си додоха, а Петка Велев, Петка Иванов (Руканя), дяда Желя Куманов от Ахърито[4] и Каварналията Хюсеин закараха в Едирне, та ги затвориха, които лежаха три месеца. Пуснаха ги, та си додоха, а Каварналията Хюсеин там пукна в затвора; казват, че Емин бей подкупил, та го отровили, защото беше назърин на чифликя в Ахиево.

Емин бея и Папазоолу Митя закараха в Цариград; Папазоолу Митю скоро се отърва, та си доде, защото беше хитра лисица. Емин бея държаха три години и много пари даде, догде да се избави, с коля пари караха в Цариград и кога го пуснаха, бяха му запретили 40 разкрача да има право да иде до полицията. Но тази заповед 40 дена не трая, пак он пали, он гаси и всичко от него се пита и управлява.

НА КУКУМЯВКАТА ЧЕСТТА НА КРАКА ДОХАЖДА. Балабанджията, когато да отива на карабунарската меджия да го избират за цар, на когото столнината щяла да бъде в село Карабунар, минал през нощта през селото Джадъгьол и като носел на коня си едни мешиневи дисаги с пари, дотегнали на коня му и той ги снема от коня, та ги затръня в плета на глух Петка Минчев, че кога се завърне, ще си ги вземе. Но като се избра за цар, догде да си уреди работите, плетът се посъборил тук-таме; глух Петко Минчев захванал да го повтупва и преправя, изтупва мешиневите дисаги с парите, взема ги и в къщи. Този глух Петко 220 беше богат, но беше и много скъперник, на човека един залък хляб не даваше, ако и хамбарите му да се пукаха, мъчно се вземаше едно зърно жито за някоя черква или беден човек. Балабанджията го обичаше и му ходеше на гости, затова му остави тези пари в царуванието си, да му бъде министър на финанциите. Балабанджията сега царува в магарешкия рай, яде тлъстия мазен пилаф, разполага се, та се весели с райските моми, които му са определени от великия му пророк Мохамеда, за да му слугуват и пеят — вечная му пропаст, а глух Петко Минчев тапани париците му, но и нему не останаха, ами станаха на турците плячка.

СЕЛО АХИЕВО. ПРИХОДАН КОЛЕВАТА КЕМЕНЧА. Поженахме и повършахме харманя; в тази година земледелието беше средно, много хубави бостани имаше; момите взеха да се събират вечер да кладат седенки, да предат и пеят песни. Ходили бяха и от нашето село Приходанов Колю и някои още други момчета на Ахиево на седенки; ахиевските момци ги изгонили и не ги пуснали на седенките си. Приходанов Колю доде в село и разказа, че не ги пуснали ахиевските момци да идат до седенките. Докачени от това безчестие, нашите по-големи момци наговориха се да отидат една нощ да им претъпчат седянката. Аз, ако бях по-малък, нали имам хубав силях, нож, пищови и 221 сърмалиен фишеклък, и аз се приготвих. Доде уреченият ден, събраха се: Диньо Танев, Коста Петков, Руси Бакърджията, Рашо Генчев, Герган Господинов и още други от село момчета (Господин Димитров най-голям нож имаше). И аз тръгнах с тях; отидохме през нощта в село Ахиево; седянката беше накладена и момите, събрани, викаха, та се пукат да пеят, стари жени, насядали около огъня, предат и си приказват. Като приближихме селянката, Колю Приходанов засвири с кеменчата, нахванахме се всички на хоро, поведе го Динко Танев с нож в ръка, три пъти претъпкахме с хорото и старите баби догде да станат. Още въртяхме хорото, Кондуза Желязко, по-зъл, нали е Емин бейов аргатин, извадил ножа, повел всичките аргатя и циганите тъпанари и други още от селото, та ни погнаха. Ний не можохме да се съберем да минем по моста при могилата, по-многото прегазихме през реката, от които бях и аз единът, минахме реката, запушкахме с пищовите и те се върнаха и ний си додохме в село сърдити и мокри, по-многото като под плет — какво ни правят старите баби, та ги претъпкахме; на кеменчата не остана не кириши, не лък.

ДЯДОВА ГОЧЕВ РЪЖЕН. Като нямаше в това време във всеки двор кладенец, то се събираха момите на едина кладенец вечер да взимат вода и ставаше на кладенеца като сбор от моми и момци. Ний обичахме в това вечерно събрание да посещаваме дядова Краюв кладенец за честта на Божка и Станка Мирчева, а Сиво Генов за Жела Гочева; какъв дявол влезе между Сива и Жела, сбиха се той и тя. Сиво извади ножа, но кобилицата по-дълга, Жела натовари две-три на Сивова гръб. Ако не бяхме се намесили и ний, то още щеше да има. И на Жела хълбокът се изкриви, и кобилицата й с ножовете я съсякохме, ако и чичо й Слави извади кол от плета да я отърва, не можа да успей, догде Жела не яде хубав бой от ножове.

ВТОРО ОТМЪЩЕНИЕ. Доде време да пеем срещу Колада вечерта коладнишки песни според народний обичай Герган Господинов, Сиво Генов, Илчо Тодоров, Господин Димитров и аз, Минчо Кънчев, на които бях и станеник (…) Ний заехме в тази махала да пеем, гдето да се падне нам да пеем и на Жела Гочева. Пяхме в дядови Грозеви и в Краюв Славови, третата къща — в дяда Гоча. Стягай се, Желю, ще ти пеем. Отворихме вратата, насядахме около огъня и захванахме да пеем първата песен за дяда Гоча: „Свят Никола града гради, града гради, три черкови, манастири“. Захванахме и на Жела да пеем тази песен:

Почукали са градом порти, пъргом скочи малка мома,

та отвори градом порти, не са гости като гости,

най са гости сватовници, сѐ кметове, сѐ попове.

Сватували, хортували, отговаря момина майка:

„Нямам дщерка за женене, че ми й дщерка твърде малка,

твърде малка, глупавичка, че тя не знай стан да тъче,

223 че си няма тънки дари, тънки дари копринени,

че тя не знай шев да уший, шев да уший тънка риза,

че тя ми й твърде малка, твърде малка, глупавичка,

на четиридесет и три години…“

Четиридесет и три години — думата тежка стана; догде да излезем из вратата навън, дядо Гочо ни изкара с ръжена навън и когото халоса, коджа му държа влага. Баба Гочевица и тя Меше Копаран джинси, и тя нехай, но за Жела стана по-лошо, не можеше сама да дохажда за вода, бой, ама какъв бой, нямало кой да бий кабадаѝ.

1855 година, 1 януар, сурвахме из село за Новата година, та събрахме краваи, на вторий ден святи Силвестрий ходехме с лазарица из село на онези къщи, които имаха биволя, та ни пригощаваха за здравето им. На 7 януар, по Святи Иван Предтеча[5], ходехме да къпем с вода из село за здраве, та събрахме малко пари, с които купихме вино, та послужихме старите хора от селото, тъй му й обичаят, коладиишко и иванско вино се казваше. В този обичай, в това събрание, като се напият от виното, на много места е ставало убийство.

ПРИЛИЧА МУ ДА СТАНЕ СВЕТИЯ, НО КОЯ ЩЕ ГО ОСВЕТИ. Разгневих се веднъж на баща си и намислих да го оставя и да забягна и да ида в някой манастир, да стана чер калугер, но не знам накъде има манастир. Или пък да ида в Едирне при някой търговец (долна манджа не яде), но тук няма кой да ме 224 отправи или заведе. Този план планирах аз и мухите бръмнаха в главата ми, та ми разбъркаха мозъка. Един ден майка ми отиде в лелини Йовини на гости, аз намерих добър случай и свободно време, та си събрах новите дрехи, свързах ги, та ги турих в дисагите и ще бягам право в Рилский манастир „Святи Ивана Рилский“. Прибрах си и книжките, но мъчно ще се носят на гръб. Още едно ми й мило — силяхлъкът, гъргълъкът, пищовите и ножът; чудя се дали и тях да взема, че да възседна хубавата си хранена кобила и по-бръжко да пътувам и пристигна в Рилский манастир.

Като се приготвих, излязох да се видя с приятелите си, че през нощта ще пътувам; майка ми дошла си от гости и намерила дисагите. Аз ходех из село и се завърнах и щом влязох в къщи, и майка ми изнесе дисагите и ме попита: „Защо си събрал дрехите и книгите си в тези дисаги?“. Аз не излъгах, казах й право: „Мамо, ще ида в Рилския манастир и ще стана чер калугер“. Майка ми захвана да плаче и да ме убеждава да се оставя от този път, в когото съм тръгнал, и много плака, та си припява. Аз ми домиля, казах й, че се отказах от мнението си, гдето бях намислил. Майка милей за чедо, вади дрехите от дисагите, та ги разгъва и още по-жално си припява. Като слушах, много ми домиля, казах: „Стига плака, не те оставям, отказах се от мнението си, гдето бях намислил, ако е грях това, гдето ме раздума, нека е ваш“ — и излях из къщи навън и тръгнах да ида къде сред село; ето насреща ми Иванка Митева, усмяла се, накичила се и станах чер калугер; още какво остава — бой на умряло: то да й бой, лесно, ами — примка.

СКАКАЛА БАБА, СКАКАЛА, СЕГА ГО НАСКАКА. Аз като бях намислил да ставам светия, сега искат да ми дадат и светица. Баща ми като си дошъл, майка ми да му разправи всичко за мене, което бях намислил, и той казал: „То е лесно, да го оженим, да видим къде ще иде“.

Нападнаха ме мъже, жени, от едни се откопча, други ме захванат да ме убеждават да ми пристане Станка Мирчева — Станка Мирчева сгодена в Джамбазито за Манджук Димова син Теня. Баща ми не ми дава сладък залък да хапна, мъчи ме. Най-подир обещах се от уста, а от сърце не, лъжа ги. Срещу неделя додоха от Джамбазито с две коля ядене, пиене, та й пиха годежа. В неделя беше сватбата на Христа Вълчев, който вземаше за жена Тана Главанак Димитрова. Събра се сватбата, засвириха гайдите, стана хоро голямо, при Станка беше се хванал и годеникът й, когото прехванах и се хванах при Станка, и то не стига, ами взех и китката от него, която беше взел от Станка, та я скъсах напреде му. Пехливанинът Ради, Кълвача и други още от Джамбазито земята ще бият, ама не съм в Джамбазито, ами в Арабаджиево. Аз този калпазанлък направих, дано по-скоро я затътрят в Джамбазито, да се отърва и аз от нея. На Станка очите й станаха четири за мене. Брат й, Гоната, майка й и всичките им комшии наблягат за мене. Джамбазци заскачаха да я водят оттук. Майка й, брат й и сама Станка не рачи тъй, искат със сватба. То не е тъй, но дано я взема да ми пристане.

Цяла неделя джамбазци такаха — един си иде, друг доде, мене мъчат оттук, аз деня ходя при Станка, вечер се крия. Най-подир в събота вечер срещу неделя имаше в нази един търговец, който, като се научи от баща ми, даде ми ножа си и ми каза: „Ако я доведеш тая нощ да ми люби една ръка, ще й дам десет желтици бакшиш“. Аз се премених, натъкнах ножа и пищовите и отидох на Станкината сватба. Сватовете идат, тя още има надежда да ми пристава и да я взема за жена. Като поиграх в къщи с другите й гости, които бяха дошле на сватба, отидох при Станка, която беше в другата къща със зълвите, извадих ножа, та разсякох на парчета одраната овца, която висеше окачена на бакърницата, та я хвърлих на кучетата. Казах: „Станке, сбогом, на добър ти час“ — и излязох, тя изрева със сълзи без глас и си остана (…)

227 КЛЕТАТА ГАЙДА, КАКВА Й БИЛА ОРИСНИЦАТА. През деня в неделя Станка Мирчева, като издари всичките си роди и роднини, повикаха и мене да дари и аз отидох. Тя ме дари един хубав пешкир, изработен от нейните собствени ръце и си взе сбогома от мене.

Когато потеглиха сватовете да си отиват, ний, момците от нашето село, посрещнахме кума да искаме ергенски права за момата. (Тъй му беше обичаят, когато някоя мома се изселваше от село, та отиваше в друго село. Имаха тия права момците. Нямало кой да бий, срам голям, а пък не трябвало да се потъпче този обичай, защото останал по предание от деди и баби.) И главний управител на сватбата, т.е. кумът, не се противи, купи ни 7 оки вино и ни даде 12 гроша диш-хакъ. Вечерта купихме с парите суджуци, взехме виното и отидохме в една стая; виното не се изпива, додоха на помощ и стари хора женени. Като посръбнахме и похапнахме мезе, наду ни на песни и захванахме да пеем; най-подир Драгия Петков засвири с кеменчата и аз надух моята гайда. Нали Драгия ме надсвири на песнята „Чавдар паша иде“, и то ми не стига, ами се избърна, та ми рече напук: „Ти недей се надува с тази гайда, ами иди се учи, та стани поп, ти не си за гайдаджия, ами за поп“.

228 Аз, докачен от думите на Драгия Петков, надух тулума на гайдата, турих я на нишан, замерих с пищова, та я пушнах. Пищова гръмна и тулумът стана на решето. Сиво оплаква, Герган попържа, други се смеят. Драгия Петков: „Гайда му се прищяло, да върви да се учи да стане поп, а пък гайдата ще стане хубава чорба за момините сутра“.

Както речете, така е, аз ще ви попея една песен:

В село съгледници додоха, съгледници и сватовници,

съгледали и аресали една ми Цана на мама.

Скришом са Цана сгодили, със зор са Цана главили,

откак е Цана зачула, де ходи Цана, сѐ плаче.

Ден ходи Цана, ден лежи, Цана маме си думаше:

— Годиш ма, мамо, жениш ма, ала ма, мамо, не питаш,

ала ма, мамо, не питаш, женили ща са, не ща ли.

Пита ли, мамо, разпита, тез хора имотни ли са,

с комшии комшуват ли са, в черкова черкуват ли са?

Мама на Цана думаше: — Питала й, Цане, мама ти,

питала и разпитала, земи го, Цане, земи го, земи го,

дъще, не плачи, не плачи, Цане, не тъжи.

— Не ща го, мамо, не ща го, пиян е Иван, залян е,

Иван е на вино и за ракия бекрия.

— Земи го, Цане, земи го, Иван е от царско коляно,

земи го, чедо, земи го, послушай, Цане, мама си.

— Не ща го, мамо, не ща го, млада са, мамо, затривам,

млада ща да са погубя, не ма, мамо, затривай млада и зелена.

Аретликът Илчо Тодоров: „Аретлик, тази песня оная вечер кога я пя на сватбата, скъсаха се да плачат в другата къща и чакаха да влезеш, и булката беше готова да те нарамтути и да те носи, накъдето й кажеш, а ти доде, та нахрани кучетата с онзи дъргел, който беше приготвен за сватовете, и си излезе. То щеше да стане сватба без булка: думбала-лумбала шикалка, няма сватба никаква“. „И аз не ща жена зорлен, по бащината си воля. Много хора се мъчиха да ме убедят, само брат ми Слави беше съгласен с мене. Той ми казваше: да се не измамиш, никого не слушай, твоя си ум дръж, защо си още млад, женене има, разженуване няма“.

ВРЕМЕТО ОБЛАЧНО, МЯЗА МУ И ДА СЕ СВЯТКА. На другата вечер додох в къщи и седнах при огнището срещу огена близо. Баща ми, който беше си посръбнал, седеше в кьошето заедно с търговеца и се разговаряха. Огенът беше хубай накладен, аз често побутвам главните. Една от главните често пука и искри излизат от нея. Аз на шега казах: „Де, главня де, ти често пукаш, ама да не хванеш да се святкаш по гърба ми“. Баща ми се загледа в мене и каза: „Като гаче тъй ще стане“. Аз намерих време да му говоря и казах му: „Тате, ти искаш да ме жениш, ама аз още не съм за жена, млад съм. Искам да ме проводиш в града на училище, да се уча да чета“. Търговецът каза: „Това е много добре, дето е намислил, аз, ако беше довел булка, щях 230 ней да дам бакшиш, но сега, като чух, че не рачи булка, ами иска да иде на учение, ще дам бакшиша“ — и извади, та ми даде десет французки желтици, като ми каза: „Целуни ръка и вземи тези желтици, които ви подарявам, да идеш на училище да се учиш“. Аз му целунах ръка, взех желтиците и от радост не се знаех къде се намирах. Този добродушний и человеколюбив търговец не знам отгде беше и доколко е бил богат, но много крави и волове караше къде Бургас, които ги храни в нас няколко дена.

ПЪРВА СРЕЩА С АРАБ ЕМИНА В СЕЛО АХЪРИТО. Араб Емин е моя възраст. Ако и да се знаехме, сега се хубай запознахме и станахме даровни аретлици с него. Прочутий Кундуза Желязко, син на чифчи-кеясъ Стойка в Емин бейова чифлик в село Ахиево, се сгоди за Къна Камбур Колева, чифчи-кеясъ на Парча Заимката дуда, Араб Еминюва сестра в село Ахърито. И двамата прочути. Дигнаха сватба голяма да правят. Обичаят беше такъв: срещу петък вечерта момъкът прави засевки, а пък срещу събота — момата. Като имахме любовници в село Ахърито — Герган любеше Нана Бозакова; Сиво — Пена Пътева; Илчо — Вела Йоргова; 231 Йорги — Яна Драгова; мойта — беллия вареена-калена Дешка Стоянова, като идехме ний в село Ахърито, друго момче не можеше да замине покрай тези моми или да ги закачи. С тях сдумахме се и отидохме на Кънините засевки в с. Ахърито. Гайдите свирят, хорото играй и ний се хванахме на хорото при любовниците си. Един, на име Минчо, от Парча Заимските аргати, напил се и взел един пищов и трака срещу хората и срещу мене: „трак“ — и мина помежду ни, та ни раздели със светулчето; аз извадих ножа, та го погнах. Той бяга, аз го налагам по гърба, най-подир случи, та влезе в една аргатска къща, та го скриха; излезе Араб Емин, захвана да фука, аз и нему пет-шест ножа по гърба. Отиде да си взема ножа, пушката, хорото се развали, хората избягаха и ний се накачихме на конете, та си отидохме.

СВЪРШИХМЕ Я КАТО КУЧЕ НА НИВА, КАК ЩЕ ИДЕМ НА КЪНИНАТА СВАТБА? Баща ми и чичо Господин Кънев се научили, че сме били Араб Еминчето; ний мислим как ще идем на Ахърито и с какви очи ще се покажем, може по-голяма бела да стане, те ни насърчиха, като казаха: „Удрете, не се бойте, искаме да бийте, да ви не бият“.

В неделя стегнахме се, накачихме се на конете и отидохме на Кънината сватба в село Ахърито. Слязохме в уйчеви Драгови. Уйчо Драго, чифчи-кеясъ Камбура Колю, брат му Йорго и Колю Йоргов — те мои сродници и аркадаши; пък Парна Заимката Дуда без уйча и учиная пет пари не струва, те й подпират душата[6]. Аз проводих уйча Драга и учиная, та отидоха да я придумат да се опростим с брата й Араб Емина. А те отидоха, какво са говорили, какво са стрували, видях водят Араб Емина. Араб Емин с пищови и нож, също съм и аз, и другарите ми (поклони се дяволу, догде преминеш моста). Опростихме се, аз му целунах ръка и станахме аретлици за три-четири ножа една ръка нищо. Не стига Кундуза Желязко, гдето ме прекара два пъти през реката, ами и на сватбата му биля.

В този ден гледахме сватба и играхме хоро като всеки момък; Киро Стоянов, Дешкина брат, покани няколко момчета да ги заведе в тях да ги нагости, аз, ако и да не съм му сродник, покани и мене. Отидохме в Киреви и заварихме в къщи гости, на които Камбура Йорго свиреше с гайдата, та ги веселеше, поканиха и нази, та седнахме на трапезата и похапнахме. Камбура Йорго, като свирите с гайдата, спря се и каза: „Момчета, яжте, че искам една песня от вази, че знайте ли онази вечер на засевките да не бях, какво щеше да стане. Кир-кир — смей се. — Даскалчето Минчо ще попей, че за друг път не се меся, ха-а-а — дивитя на пояса с желти телени синджири поднизан“. Ний се побутнахме. „Даскалче, ти ще пееш, няма кабил“. Аз, ако и да беше ме срам в тази къща да пея, реших се и захванах следующата песня:

Либили ми са, либили, Кирчо и Ганка двамата,

от малки, дор са големи станали,

дошло й време за сгледа.

Кирчо за Ганка проводи, да дадат Ганка на Кирча,

три пъти по три мина, че стават деветина.

Ганка моме си думаше: — А дай ма, мамо, а дай ма

на Кирча, на граматика, на Кирча, на даскалчето.

Да нося, да са нанося с моята герджик премяна

при Кирча, севда голяма,

да ходя, да се находя, в Кирчеви двори хубави.

Баба Стоеница, Дешкина майка, хардал усмяла се до уши, и Дешка в къщи. Камбура Йорго, що му трябваше да ме похваля, каза тъй: „Бате Стоене, хубай слушай това даскалче, ще му вземем ваша Дешка и ще ни стане зет“. Дядо Стоян се засмя, ний се засрамихме, станахме и из вратата, та навън.

НАСТАВЛЕНИЕ. Дядо ми Кавалджи Минчо беше се поминал (майкин ми баща), а баба Добра беше още жива. От старост малко беше пооглушала и тя чула и се научила, че сме [се] били с Араб Еминчето. В наставлението си прика̀за ми и тази случка. „Имаше, каза, един Чобан Иван от вашето село Арабаджиево, той имаше едно хубаво и зло куче с овцете. Един ден Чобан Иван, като си пасял овцете при Шумолатата могила, татък минувал стамбол йолу 234 (стамболският път), един турчин заминал из пътя с кон. Кучето залало и се хвърлило на коня отгоре на капулата, та хванало турчина отподир, за врата. Турчинът извадил кобура (пищова), гръмнал и убил кучето. Чобан Иван видял, че кучето му умря, имал пушка, вдигнал я, та замерил турчина; в минутата и турчинът снел пушката си и замерил Чобан Ивана, пушките пукнали, турчинът паднал от коня, тъй и Чобан се търколил на земята. И тъй кучето, турчинът, Чобан Ивана, и тримата ги заровиха този ден.

И ти, ако се биеш с турци, ще станеш тъй“. „Отсега нататък ще ги бия, сега захващам и още колко ще ги бия, бабо-о-о“. „Недей, айол, недей“ — и заплака.

Баба Добра ми даде наставление, но кой я слуша. Гледам, че булката я качили на колата и дари свойте си, ний се накачихме на конете и отидохме на сватбата да си вземем сбогома със светулчетата — тъй наричахме любовниците си. Аз, като бях роднина (едно потекло), викаха и мене, та ме дари Къна Камбур Колева един хубав пешкир. Спряхме се с конете срещу хорото, което беше отслабнало, и захванахме с аретлика Илча да пеем следующата песня:

Първан Калинки думаше: „Калинке, мома хубава,

не ти прилича, Калинке, хранена коня да ездиш,

алена феса да кривиш, син-зелен байрак да носиш,

отбор юнаци да водиш из Узун дълга чаршия,

най ти прилича, Калинке, Калинке, мома хубава,

на висок чардак да седиш, тънка коприна да предеш,

желти желтици да нижеш“.

235 С тази си песня докарахме внимание на всички, та опулиха очи срещу нас, слабото хоро се пусна и светулчетата докарахме близо срещу нас. Дядо Димо Герджиков, стар белобрадат, от село Маджарито, доде и хвана ми кобилата за дизгиня, глади я, та я милува и говори: „Блазе на тези майки, гдето са ви отхранили“.

Взехме си сбогома и като да излизаме из чифликя навън, зетят Кундуза Желязко стоеше отвън вратника. Що ми трябваше да го бутам, казах му: „Хубай те одрямали като мокро, отървахме се от тебе, да не газим дълбоките реки“. Пак лош, захвана да хука, ама няма що да стори, голям чул има на гърба му. Пушнахме с пищовите, препуснахме конете и туй беше.

ЮНАК АНДРЕЯ ЧУДЕСА ПОКАЗА.[7] Мънчо Бял Герген от с. Арабаджиево и Кера Пътев Иванова от с. Ахърито се сгодиха и повдигнаха сватба и малко, и голямо от нашето село тръгнаха и отидоха, и без нази не ще да бъде, и ний отидохме с всички заедно. Нашето светулче и аретлика Илчевото, Дешка и Вела, играеха на хорото и пееха тази песен:

Мама Радя търсеше горе, в горната махла,

горе, в горната махла, в хладната механа.

Ний с аретлика се хванахме на хорото и захванахме да пеем следующата песен:

Мела е Еленка дворове, мела, помела ги е,

па е легнала Еленка, легнала, та е заспала,

лоша е съня сънила, лоша е съня сънила,

кървава е река притекло през нихни рамни дворове.

Гайдите свирят на борба и много човеци се натиснали на търкало, та гледат. Като чух, че има борба, и аз отидох да гледам, бореха се, надвиваха се, задърпаха и мене да изляза и аз да се боря. Няма що да сторя, разхвъргах се и аз и излях, та се борих със Стоил от Памукчий, когото надвих, след него Мартина от Маджерито, Нейча Станчев от Голямо Кадиево, и тях надвих. Разхвърга се казанджията Стоян — той на земята се не закачи, през трапезата го прехвърлих.[8]

Прочутий Хинчо от Чираджий захвана да говори: „Аз ще изляза да си поиграя с аретликовото Кънчово даскалче“. „Ще излезеш, чичо Хинчо, ама знайш ли пролет на Мухтар Димитров Марийкината сватба какво те направи Бял Гергев Мънчо от нашето село?“ Хеле не излезе, какво ще хване от мене, и друг се не намери; хвърли кумът пешкиря на рамото ми, целунах му ръка и стига ли се края ми, като чух от хората, та говорят, че съм бил юнак.

Играхме хоро както всички, отидохме да си стягаме конете, които бяха вързани в Камбур Йоргова дом; влязохме в къщи — къщата пълна с гости, между които беше и чираджийски Хинчо. Бати Йорго Камбура ме запъна да им попея една песен и аз за хатъра му, няма що да сторя, запях следующата песен:

Телалин вика, телалин вика, телалин вика

из Будина града, из Будина града, из Демиркапия.

237 Вика два дни, вика три дни, една ми неделя:

— Цоню ша са бори, Цоню Пехливанин,

с ръце демирлии, с пръсти челиклии.

Никой са не наима с Цоня да са бори,

с Цоня да са бори, с Цоня Пехливанин.

Наело ми са й, наело момче аджамия,

момче аджамия на дванайсе годин с негова сгоденичка,

той ще да са бори, тя ще да го гледа.

Отговаря Цоню Пехливанин: — Ако ша са бориш,

първен да каулим: ако та надвия, ша ти отзема, ша ти отзема

младата сгоденица и ша ти отрежа ръцете от лахтете,

ръцете от лахтете, краката до коленете.

Че са схванали да се борят Цоню Пехливанин и Коста копелчето,

борили са малко й млого, малко й млого, три дни и три нощи.

Дето Цоню хване, бели меса къса,

дето Коста хване, рунтави кожи дере.

Борили са три дни и три нощи, в кръви отънали,

река кървава текнала, пак са един друг не разпускат.

Разсърди са момче аджамия, че издигна Цоня Пехливанин,

та го в земя удари — у земята потъна, потъна и издъхна.

Потупа ме чичо Хин и каза: „Да живейш, ти днеска два пешкиря взе, един от пехливанлък и друг от кушуджулук“. „Три ще станат — и къде нашето село ще си вървя, и ще взема друг. Чичо Хинчо, ти скочи да се биеш с Мънча Гергев пролет, кога те надви, ама малко остана да те направи като Цоня Пехливанин, че скочи и с мене да се бориш; видя ли казанджията какво стана, ти по-лошо щеше да станеш, хем той се бори и с мечка“. „Даскалче, ти си ми аретликово момче, аз ти се радвам, зарад това се шегувам, да не ти излезе друг, като види мене. Зам да вземеш ти пешкиря“.

Като се върнахме от сватбата, ва̀рихме се на кушия, пак моята кобила замина и взех пешкиря.

В понеделник на окропа пак се борих, като надвих Гергана, Добря и Демирджиев Атанаса, взех пешкиря. Този Добри, като заякна, стана прочут борец и то му беше работата.

ДЕМИРДЖИЙСКАТА СВАТБА. Селският демирджия дядо Димитър сгоди сина си Атанаса за дядовата Енева дъщеря Злата в с. Шахпазлий. Като нямаше кум, покани баща ми да му стане и баща ми прие. Надодоха, та се събраха онези ми ти охохоолар, един играй, та се кълчи, друг пей и свири, всички в даровете загледани и смях; баща ми кум, гордей се. Отидохме на Шахпазлий да вземаме булката. И тук ще се боря, даскал Минчо. Нали й баща ми кум, сватбата наша. Памукчийски Стоил бил ми ханчлия от ахъристката сватба, излезе ми и сборихме се, и пак го надвих, излезе ми и едно турче от с. Сюлмешлий, и него надвих; баща ми вика: „Дръж, ако те надвият, не ти давам хляб“.

Видях, Стойкин Недялко се разхвъргува, уж сме роднина. Казах му: „А бе, бати Недялко, ти малко ли си се борил с други, ами и с мене ще си играйш. Остави се, зари добива ме тати“. Той ме послуша и аз взех пешкиря и се накокошиних като пате в решето, че съм станал пехливанин (…)

Стегнах се, натъкнах пищовите и ножа и хайде на хорото при дядовото Генчево момиче; тя да била любовница на Лесюолу Тодора от Карагитлий, щяхме да се бием с него, ако не бяха ни разтървали хората.

Свършихме сватбите и великите пости и искам да ида на училище в града, но училищата още ненаредени, хайде пак по хора̀та.

ДЯДОВАТА ОСМАНОВА ТОЯГА. Този дядо Осман Каварналията беше около седемдесетгодишна възраст, който беше назърин и коруджия в Дурашкия чифлик на даскал Любомира Младенов. Имахме два чифта волове (…) Аз ги изкарвах сутрин рано да ги паса. Една сутрена, като ги пуснах от агъла, те хукнаха и тук да ги стигна, там ги преваря, те се спряха при Стойнова мост и се запасаха в даскал Любомировата нива, която беше посеяна с жито. Аз стигнах воловете и сърдит хвърлих с тоягата си да ги завърна, която изгубих. Залутах се да я търся в житото, много тъмно беше. Мерлям, този дявол дядо Осман да бил скрит в сухата река, хвърли с тоягата си, та ме дупна в ребрата, стори ми се, че ме промуши. Очите ми светнаха и изведнъж намерих тоягата си, извадих пищова и пушнах върху му, който беше скрит в сухата река и имаше един демир-тепелия пищов, с когото чакна и той върху ми, но за добра чест не хвана пищова му. Аз се разиграх, та скочих върху му, пухнах го с тоягата по врата, той се надупи. Захванах го, та го наложих, както трябва, само го не заклах. Той се моли и реве: „Аман-а-а брак бени“ 240 (Милост, остави ме). Аман-заман, чакай да кандисам. Дявол да го вземе, толкова го налагах, пък като пребита змия завлякъл се в чифлика, познал ме и казал на даскал Любомира, че ме намерил с воловете в нивата при Стойнова мост в житото му да ги паса и съм го измамил, та съм го бил на умряло. Даскал Любомир казал на баща ми и на чича Господина, които ме викаха вечерта на дюкяна да ме съдят. Даскал Любомир: „Та па, Минчо, какъв биваш ти, та си пасеш воловете в моето жито и да биеш коруджията ми“. „Не съм, лъже, кучето, иди виж нивата си де е пасана, че го питай що лъже“. „Кардаш Господине, в кожи го завихме, каква лъжа!“ „Лъже, кучето, не съм, не съм, не съм…“ — и туй беше присъдата. Сетне скрито казах на баща си и на чича Господина, че го налагах и че тракна с пищова си върху ми, и те ми казаха: „Харно станало, но още искало“. Още остана да го заколя.

ДЯДОВАТА ОСМАНОВА ТОЯГА. Този дядо Осман Каварналията беше около седемдесетгодишна възраст, който беше назърин и коруджия в Дурашкия чифлик на даскал Любомира Младенов. Имахме два чифта волове (…) Аз ги изкарвах сутрин рано да ги паса. Една сутрена, като ги пуснах от агъла, те хукнаха и тук да ги стигна, там ги преваря, те се спряха при Стойнова мост и се запасаха в даскал Любомировата нива, която беше посеяна с жито. Аз стигнах воловете и сърдит хвърлих с тоягата си да ги завърна, която изгубих. Залутах се да я търся в житото, много тъмно беше. Мерлям, този дявол дядо Осман да бил скрит в сухата река, хвърли с тоягата си, та ме дупна в ребрата, стори ми се, че ме промуши. Очите ми светнаха и изведнъж намерих тоягата си, извадих пищова и пушнах върху му, който беше скрит в сухата река и имаше един демир-тепелия пищов, с когото чакна и той върху ми, но за добра чест не хвана пищова му. Аз се разиграх, та скочих върху му, пухнах го с тоягата по врата, той се надупи. Захванах го, та го наложих, както трябва, само го не заклах. Той се моли и реве: „Аман-а-а брак бени“ 234 (Милост, остави ме). Аман-заман, чакай да кандисам. Дявол да го вземе, толкова го налагах, пък като пребита змия завлякъл се в чифлика, познал ме и казал на даскал Любомира, че ме намерил с воловете в нивата при Стойнова мост в житото му да ги паса и съм го измамил, та съм го бил на умряло. Даскал Любомир казал на баща ми и на чича Господина, които ме викаха вечерта на дюкяна да ме съдят. Даскал Любомир: „Та па, Минчо, какъв биваш ти, та си пасеш воловете в моето жито и да биеш коруджията ми“. „Не съм, лъже, кучето, иди виж нивата си де е пасана, че го питай що лъже“. „Кардаш Господине, в кожи го завихме, каква лъжа!“ „Лъже, кучето, не съм, не съм, не съм…“ — и туй беше присъдата. Сетне скрито казах на баща си и на чича Господина, че го налагах и че тракна с пищова си върху ми, и те ми казаха: „Харно станало, но още искало“. Още остана да го заколя.

Това лято дядо Осман не можа да излезе вече от чифликя навън. Грешни биле даскал Любомировите нивя, на цяла махла воловете още от вечер в нивите му… Като заякнаха житата, преместихме се при Марко чаласъ в нивата, която беше посята с юлаф. Изтеглиха даскал Любомировите ниви зарад мръсното куче дяда Османа. Няма ли българи да хване назъри, ами турчин. През есента дядо Осман умря и отиде при пилафчиите.

241 АРИФ БЕЙОВАТА МЕДЖИЯ В СЕЛО ГОЛЯМО КАДИЕВО. В това време меджиите още съществуваха в празничен или неделен ден — оран, копан, с коля или жетва, няма почивка. Садулла бей изкарваше от следующите села: Боздуванджий, Топракхисар, Трънково, Налдикен, Карпусча, Караджалий, Малко Кадиево и Арабаджиево. Емин бей — Ахиево, Скендерлий, Шахпазлий, Памукчий, Арабаджиево и Ахърито. Ариф бей — в Голямо Кадиево и Малко, Ахърито и Арабаджиево. На тази меджия бяха събрани момци и моми от речените негови села да му женем ечемик на голямата нива при дядовата Янкова корийка, близо до лозята. Като женахме до пладне, отидохме в лозята да си наберем кайсии да ядем и да занесем на светулчетата. В това време беше вардач на лозята прочутий турчин Полвинката. Ний ходим от дърво на дърво, та берем кайсии и търсим Полвинката. Ето и той изскочи среща ни, вика, кряска, пърдя, налапал ножа в уста, ту кляка, ту става и мери ни с пушката си; не му държи да гръмне, но само се мъчи да ни уплаши или да му мине някой на ръка. Ний берем — Герган, Сиво, Йорги, Илчо, Рашо. Сполучихме, та го уловихме. Свалихме го на земята, взехме му ножа, че от главата до краката! Като го наложихме както трябва, оставихме го и отидохме на меджията.

Гайди, зурни свирят, тъпани думкат, поженахме нивата, отидохме в чифлика да ни гостят, кой ял, кой не видял, трътнахме едно хоро и си отидохме (тъй му беше обичаят, да видят и ханъмките).

Този дявол Полвинката отишъл в село, та ни обадил на баща ми и чича Господина. Отидохме си от меджията в село и ни повикаха да ни съдят. Съдиха ни, гадиха ни, вмъкнаха Полвинката в дюкяна и туй беше. Кайсии, круши в лозята — наши, Полвинката не ни вижда и не дохажда вече при нази.

СЕЛСКИЯТ КОРУДЖИЯ АРИФКАТА. Една сутрена, като бях изкарал воловете да пасат, заспал съм, а воловете влезли в мисира на дяда Таня. Арифката дошъл с магарето си над главата ми и вика и попържа; аз, сънен, скочих и замахнах с тоягата да го ударя, той се наведе, сполучих да ударя семера на магарето му изотзад, кочеджикът стана на парчета. Сетне му ударих няколко тояги в гърба; едно не стана харно — с една тояга не съм сполучил в гърба, ами в главата; пусти турчин цяло лято ходи с превързана глава и никому не каза, с мене стана приятел. Баща ми и чичо Господин знаеха, които го попитали защо си й превързал главата, той казал, че магарето се подплашило и той паднал от него, та си пукнал главата. Сетне го бил, та му вчупил семера.

ЕДИН ТУЛУМ СИРЕНЕ. Краюв Слави от нашето село беше повикал меджия, да му караме по една кола камъни от с. 243 Карагитлий, ходихме и се върнахме. Като минахме през Ахърито, този ден беше свята неделя, стари хора, момчета, момичета бяха се събрали да те́шат беглишкия харман. Там имаше и един турчин, настойник, на име Риза бей, при когото имаше една шиша̀, пълна с ракия, и той кьорав пиян; по-първия ден ходил да пали на Голямо Кадиево Ариф бейова чифлик, но не сполучил, само копите със сеното изгорил. Ний се отбихме от колята, та отидохме при момчетата, които те́шеха на беглишкия харман. Риза бей, кьорав пиян, подпухнал, забил белосапия нож в земята, бинлика с ракията пред него, около него седяха Комбура Йорго, брат му, кеята Камбура Колю, Колю Бойчев, Колю Йоргов, мухтарджията Господин и още други, които даваха команда да се отеше хармана по-скоро. А Бозака Стояна под земята търси, да му мине на ръце, ще го коли като яре или дере на тулум.

Риза бей, щом ни видя, че се запряхме при момичетата, повика: „Кънчоолу, ела тука“.[9] И аз отидох. Каза ми тъй: „Аз ви давам от мойте моми по една мома, ама взимам един тулум сирене“. „Два давам, бей ефенде, и един фит отгоре, стига момата да ме хареса“. „Две ти давам, стига да ги искаш, ама ще попееш и една песня. Срежете карпуза и наливайте ракия“. Седнахме ний, аретликът Илчо, Герган, Сиво и от Ахърито аретликът Йорго Петров. Хапнахме от карпузите: „Не се забравя, Кънчоолу, ще пейш“. Камбура Йорго: „Попей му, няма как“. Колята отидоха в 244 село и ний ще правим гуляй по за една мома, която ще ни подари Риза бей ефенди.

Иван мами дума: — Нали ти думах, нали ти думах, мамо,

недей пуска, недей пуска, мамо, наша Донка,

недей пуска, мамо, наша Донка, сутром рано, мамо,

вечер късно, на чушмата, мамо, чухлишката.

Чи са канят, мамо, чухлишките, чухлишките, мамо,

коруджии, коруджии, мамо, назърята.

Канят са, мамо, да я влечат, да я влечат, мамо,

и потурчат, сяката вечер, мамо, наша Донка,

наша Донка, мамо, на чушмата,

на чушмата, мамо, за студна вода.

И тази вечер, мамо, наша Донка

отиде, мамо, на чушмата,

отиде, мамо, не се върна.

И аз си обзех, мамо, каленфир пушче,

че отидох, мамо, на чушмата.

Там заварих, мамо, Донкините,

Донкините, мамо, нови стомни,

щом налети, мамо, и оставени.

По-нататък отидох, мамо, там намерих,

там намерих Донкините чехли,

щом събути, мамо, и оставени.

По-нататък отидох, мамо, там си видях

трима турка, мамо, анадолка,

тютюн пушат, мамо, ракия пият,

а пък наша Донка, мамо, доладжак им залива,

загледах ги, мамо, с мойто пушне и тримката,

пушче пукна, мамо, турци перперкат…

В това време имаше за тишина да пази турска конница около тридесет души; Ариф бей съобщил им и ги изпроводил за Риза бея. Ето и зададе се едно байраче. Камбура Йорго: „Бей ефенди, какво й това байраче, гдето иде?“

Бей ефенди скочи на крака, наведе се, та взе ножа, който беше забит напреде му в земята, та го налапа в устата си, взе в едната си ръка пищова, а в другата бинлика с ракията и хукна да бяга край селото и догде да го застигне конницата, той отиде, та се заметиризи във Владевата корийка и пушна срещу конницата. Изведнъж пукнаха десетина пушки и Риза бей се простря умрял на земята, който ни даде по една мома и взе по един тулум сирене от нази, та занесе и на Мохамеда мезе на ракията отгоре. Хайдутин беше, в хайдутлук отиде, каквото търсил, него намерил.

БЕЗГРЕШНАТА СЕЛСКА ПЛЯВА. Кесаджи кръвопийца Салиман Камарлията, Балабанджиева другар, Емин бейова коруджия, за когото бях писал в първата част. Господин Кънев и Кънчо Стоянов (в първото има пропуснато), когато бил заварден Балабанджията от тримата: Господина Кънев, Кънча Стоянов и Нейка Хаджиев.

Господин Кънев гръмнал и убил Салимана. Конят, като минал из пътя, гдето бил Кънчо Стоянов, той замерил коня и го ударил във врата. Конят не паднал. Раненият кон право из пътя, в кърви отънал, отишъл в Емин бейова чифлик, когото аргатите хванали и повикали Салиманица… Тя, щом видяла коня кървав, захванала да си скубе космите от главата и да реве. Излял кея Вълчо Сивков и казал: „Защо си дереш гъза сега, та ревеш. На хайдутлук отиде, каквото търсил, него намерил“. Чичо им Тодор войвода окачил Мерджановата глава вместо Видрица на 246 капъджибашиските порти, а братовите му синове Кънчо и Господин им стигнало ръка да му принесат жертва, курбан, Салиман Камарлията и да проводят кожата на коня да я припей Емин бей.

Нейко Хаджиев, като чул пушките, че пукнали, побягнал из гъсталака и си дошъл в село (такъва другар хваща мечка). Крачола Смаил, който беше коруджия в Емин бея, сетне назърин, още като порасте, стана големец и взе водениците арабаджиевска и къръмска под наем и тури Чаушина Стояна надзирател на водениците им. Чаушина Стоян, като му бяха обещали, че ще му платят хабата, с която погребаха Салимана, и до днес друга няма. Чаушина Стоян се напива една нощ и казва на Крачола Смаила, че Салиман е заровен с неговата хаба на Курбалията, в дядовата Танева нива. Крачола Смаил в часа повика баща ми Кънча Стоянов и Господина Кънев да ги изследва, но и без тях не можеше.

Това чух от баща си, че казали на Крачол Смаила, че Чаушина Стоян да му намери мястото, где е погребан Салиман. Господин Кънев казал: „Смаил (амджикоолу), на пиени хора ли уйдисваш като моя брат, дай да пием и всичката беглишка плява ще ви подарим и превозим даром. Ти сега купи нов чифлик на Аладаалий и знаем, че плява нямаш“.

И тъй отиде селската безгрешна беглишка плява за Чаушовата хаба и кесаджи Салимана Камарлията…

247 „ДАЙ БАБА ДА ВИ ПОБАЙ, ДА ВИ ЗЛО НЕ СРЕЩНЕ“. „ПОБАЙ МИ, БАБО, ДА МЕ НЕ СРЕЩНЕ“. „И ДА ВИ СРЕЩНЕ, ЩЕ ВИ ЗАМИНЕ“. „БАЙ МИ, БАБО, ПО-ДОБРЕ ДА МЕ НЕ СРЕЩНЕ“. Когато да тръгна да отивам на сватба или на хоро, майка ми вземаше три кръстеца сол, та ми по-байше на челото да ме уроки не хващат. Този път ми бай баба Минчевица (Капулката) Иванка. Тази вечер ще отивам на Ахърито на седянка. Слънцето залезе, през нощта часа по един и половина нямаше месечина и беше облачно и тъмно; аз се премених като на сгоден циганин брат му, натъкнах пищовите, качих се на хубавата си бърза кобилка, нагиздена Тодорка, и тръгнах за в Ахърито на седянка. Пристигнах в корията Чоралинте срещу Голямо Кадиево. Насреща ми в пътя ми се зачу тълпа от конница и ме повика да се спра. Аз не се обадих, нето пък се спрях, ами пушнах с едина пищов, като мислех, че и те са седянкаджии като мене. То не излезе така, ами те биле конницата, която ходеше за тишина по селата да яде клъсти кокошки и фитки и мазни баници, и тази конница застреля Риза бея в ахърската корийка.

Сега да видим кон боб яде ли; аз щом пушнах с пищова, и сабите изхлопаха на конницата, които се разделиха да ме забиколят. Ех, ако бяха ме хванали, какво ли щеше да стане с мене. Аз познах, че работата спукана, извиках на бърза Тодорка, где ще ме стигнат, пушнаха ми няколко гърмежа от пушки в тъмното, но и те ме не закачиха, хванах из тънкото пътче, през корията сеферя и Молловата кория, ушите ми хучат, мешите ме удрят по главата; за скоро преминах гъстите гори, прегазих двете реки и отидох в село Ахиево, защото това пътче е дърварско и право отива в с. Ахиево. Слязох, та си разводих кобилата бърза Тодорка и я целунах по челото и отидох в свата Иванови (подаджията), та я вързах и отидох на ахиевската седянка, защото и тука има хубави девойки да ни се радват и очакват бъднината си като от нази нехранимайковци…

Конницата, която ме погна, забърка ми дирите, хванала широкия път покрай къшлата и право в с. Ахърито. Седянката таман се разположила и конницата я забиколила: бой, бой, мъже, жени, кого как завърнат, бой на умряло, разпръснали ги като яребици, чуляк търсят, чуляка на Ахиево, не влиза в ръце; догде има хвърковата бърза Тодорка, много хора напразно ще ядат даяка.

Тези ахиевските реки стана три пъти ги прегазвах, но този път беше опърничаво. Дали ще имам четвертий път да ги газя — както се случи, ще ги газя, кога ловя риба или по друга случка. Като да й баба Ивана хубаво знаела да бай, да не беше ми баяла, работата беше спукана.

СЪН. Една вечер, като бях заспал, сънувах един сън, че се намирам на едно красно поле между хубави прекрасни цветя; в това красно поле имаше и черкви, от една черква излезе нашият селски свещеник Паскал Желев, доде при мене, сне от врата си епатрахила, та го надяна на врата ми, даде ми кръст и цвете в ръката и си замина.

Сутрената, като станах от сън, разказах на майка си съня си, когото сънувах. Майка ми каза: „Този сън, когото си сънувал, не е лош, той е добър, ти ще станеш поп“. „Мамо, трябва да се уча“. „Върви на пазар и не слушай никого, мене слушай, иди на даскал, та се учи“. И не се мина много време, отидох в Стара Загора да се уча.

СТАРОЗАГОРСКИТЕ УЧИЛИЩА. В училището „Святи Николая“ даскал Атанас учеше големите, а даскал Петко в една стая малките деца; в училището [в] Акарджа даскал Таню Беляев, при когото и аз следвах, а даскал Тачо Бангето учеше малки деца в една къща в махалата; даскал Иванчо и той учеше в махалата, в една къща, по гръцки язик.

В това време нямаше преглед, нето изпит в училищата да правят.

Даскал Минчо и Койчо Килитчията бяха черковни настоятели на черквата „Свята Богородица“, управляваха и училището в Акарджамахле. Изобщо се плащаше на учителя от церквата, но 250 и от нази вземаше учителят по две-три кила жито и един тулум сирене в годината. Като виждах реда в училището, захванах повечето да ходя на черква сутра и вечер да се уча, обикнаха ме свещениците поп Васил, поп Койо и поп Порфир и прочутий псалт гъркът Димитрото. Четях, слугувах в черквата, всички ме обичаха. Свещениците поп Васил, поп Атанас, поп Тачо, поп хаджи Санди, поп Койо, поп Порфир четяха български; поп Паскал, поп Тачо, поп Михалчо, поп хаджи Минчо и поп Хина — гръцки; в черквата отдясно пееха гръцки, отляво български. Аз седях в къщата на Койча Килитчията и на софрата им при тях ядях хляб. Син му Стефан Койчев ходеше при даскал Иванча, та се учеше гръцки.

Казах, че всички свещеници ме обичаха, защото им слугувах на драго сърце, каквото ми кажат. Много ме обикна и баба Доновка, от която нямах мира: „Ела, Минчо, на гости да ви гостя“. Ида в тях, сготвила като на кум, нагости ме и все дъщеря си Станка хвали; аз взех да се сятам де й бий топорът, ама пак ходех да се хрантутя. Много хвалеше дъщеря си, че не можела да надвий масури да й суче, тъй бърже тъчала.

Изляза по чаршията, Куру Петър ме вика на гости, и той има само една дъщеря Еленка, други деца няма.

251 1856 ГОДИНА. В тази година беше пасхата Христова, 15 априлия. Аз си направих хубави дрехи, купих си фес и станах половина гражданиа. Баща ми и майка ми много ме обичаха; когато да си ида в село, майка ми скришната от баща ми ми даваше пари и баща ми и той ми дадеше по някой грош, и аз имах мои, които ми беше дал търговецът.

Аз се премених, понагиздих с новите си дрехи, ходех на черква на второ възкресение. Баба Доновка от черквата ме повика, заведе ме в тях, та ме нагости и не иска да ме пуска да си отида в село, иска да се сгодя за дъщеря й Станка. Аз й казах лудостта, че приемам (а от сърце не), но трябва да попитам баща си и майка си, че тогава. Както и да е, откопчах се от ръцете й. Като да си взема сбогома с момичето й, даде ми един копринен пешкир баба Доновка, да се прикрия да ме не хване слънцето в пътя, цвете от Станка и сладки неща за ядене.

Тръгнах си от града и ще мина през Ахърито, оттам ми се минува. Хорото се беше събрало и аз пристигнах, натрупаха се наоколо ми жени, опулиха очи: „Гледайте, даскалчето дошло, какви хубави дрехи си направило и много му приличат“, аз се надувам като жаба в блато или пате в решето.

Учиная Драговица от Ахърито беше сестра на баба Доновка. Тя ме вика в къщи, та ме пита ще се годя ли за Станка или се годих, аз й говорих, че ако Дешка Стоянова е нейна дъщеря, ще се сгодя за нея.

ДОБРОДУШЕН ТУРЧИН. Априлий 20, 1856 г.[10], в петък, на живоносний източник, имаха обичай, като се пусне черква „Свята Богородица“, в Акарджа махлеси да ходят, в училищний двор да правят водосвет, при чешмата, до която имаше железа за градска къпалня (шадраван). В това време, доколко се й дало свобода на българите, като излязоха от черква с черковските байраци, със свещениците и народа, захванаха да хвъргат фишеци нагоре, с огън подпалени.

Един от най-добродушните турци Али Осман онбаши, като чул гръмота, дохожда и вижда с очите си, връща се и отишъл право на хаджи Хаузовото кафене в Табаханата, гдето се събираха най-злите турци и табаци, та им казал: „Какво мислите, в идолопоклоннически ръце остахме“, оттам се върнал и отишъл до пътната врата на двора си и като бутнал вратата да отвори, пада на прага на вратата и от три дни умира[11]. Този е един от най-добродушните турци, старец осемдесетгодишен, че на другите как е било на корема, като гледат, те сами си знаели.

ЖЕНСКИ ПРИМКИ. След Възкресение отидох в града пак да уча. Куру Петър една свята неделя ме повика на гости и без да ми забикаля, каза ми, че желай да ми даде дъщеря си Еленка и да ме приведе и направи зет, аз и нему не отказах. Баба Доновка се научила, повика ме в тях и ме попита и аз не я излъгах, казах й истината. Тя ми каза: „Аз това съм подушила, но ти се не лъжи“ — и тръсна един волски мехур, пълен с желтици, все махмудии и ермелици, и каза: „Ако вземеш наша Станка, тези алтъни вам ще дам да ги ядете“. Каза ми го и пак ги прибра. Лъгах, лъгах, не ща вече, напуснах училище и отидох в село да се женя.

253 ДАРОВНИ АРЕТЛИЦИ. Араб Емин изкарал меджия от село Ахърито да му женат жито на нивата при Костандова кладенец. Ний се научихме с Гергана Господинов за тая меджия, качихме се на конете, та отидохме на меджията. Ако и да бяхме малко развалени с Араб Емина, но той с добро око ни посрещна и се зарадва, че сме отишле да му меджидуваме и снопи връзваме (да пази Господ от нашите снопи, дето ще ги връзваме). Хвъргахме с пищовите на нишан по крушите и той с нази заедно. Поженаха нивата, тръгнахме къде село, аз дадох да се качи на моята кобила, а аз вървях с жетварките до село. Закла патка, та ни гости, целувахме се и станахме ахрет-кардаши (райски братя). И наистина турчин, като му изпълниш очите, обикнува те, но пак е все кученце.

ОБРУКЛИЙСКИТЕ БАКАЛИ. Четири-пет коля, с празни бъчеви натоварени, отиват в Стара Загора за вино. На едната кола беше Тошоолу Иван. Изправил се на колата и като да влиза в село, с глас вика: „Има ли някой да се бори, да доде да се поборим“. Иван Тошоолу, още воловете от колата си непуснал, съблече си ризата, плеска ръце и се разхожда, и вика: „Кой ще ми излезе да се борим?“ Излезе му Рашо Генчев, Мънчо Гергев[12] — и 254 двамата Тошоолу ги надви. И даскалчето ще се бори; съблякох си ризата и аз да се боря. Като да се срещнем и словим, Тошоолу извика: „Ох, дете, дете“. Схванахме се и Тошоолу на кавак, не щеш ли, защото го надвих, скочи да се бий, но не успя, тръгна си сърдит, с попържня.

Тошоолу Иван се скарал с дяда Райка, един от обруклийските бакали, и събира една потеря другари да иде да трепе дяда Райка бакалина посред пладне, и то в това време му докарал реда, когато всичките хора от селото са по нивята на жетва. Дядо Райко, като усетил, че ще го режат жив мръвка по мръвка, откача шишането от стената и един от другарите на Тошоолу захванал да скубе тревата и да бълва кръв. И като оставили тази си жертва, набили гората, а дядо Райко се освобождава от смърт.

Иван Тошоолу ходи седем-осем години по хайдутлук заедно с Калъчли Димитра[13] от с. Турлашката махала, но на българи не думаше нищо и на много сиромаси купуваше волове, а гдето чуеше, че турци или от султанята правят злини на българите, строго ги наказваше и беше се прочул дотолкова, щото името му като чуеха турците, трепереха.

Най-подир, хайдутско село няма, Димитра Калъчлията обесиха, а Тошоолу премина във Влашко и там преживя до смърт в голяма търговия.

КОКАЛИ НЯМА, А КОКАЛИ ТРОШИ. Стоян Владев от с. Ахърито имаше сестра Тодора, оженена за Славя Краюв в с. Арабаджиево. Дохажда Стоян Владев на гости на сестра си Тодора, сестра му Тодора, като го нагостила и хубай напоила, наклопала дъщеря му Дешка, че даскалчето Минчо хортувал нещо лошо за дъщеря му Дешка. Какво да говори друго, като и тя има дъщеря, и ней й се иска да й стана роднина. Стоян Владев се напил с вино, както си имал и обичай, вечерта отива в къщата си и без да пита нещо, взема брадвата да съсече дъщеря си Дешка, но син му Киро взема брадвата от него, та я избавил. Всеки тегли въглена към него си, но Стоян Владев не разумял клеветата защо е…

ЖЕНСКИ МИШЕНИ С КУКИ ЗАКАЧЕНИ. От една кука се откачиш, с друга те закачат: баба Доновка и Куру Петър от Стара Загора, Кольо Йоргов от село Ахърито за балдъза си Стояна Узун Михалева от село Маджерито и други от село, Георги Минев Кюркчията от Стара Загора за балдъза си в Куфалчево.

Като бяхме приятели с Георги Минев, не можох да му изляза от хатъра, доде в село, поведе ме и отидохме на Куфалчево да видя балдъза му, дъщерята на Бинов Йовча. Хубава мома беше, ама не за даскалчето. Бинов Йовчо, брат му Петър — те биле аретлици с баща ми; Георги разправи какво им гостуваме, те от радост ни гостиха и им се иска да изпроводят момата с нази, но аз пак ги излъгах, че харесах момата, но ще проводя и баща си да я види и доведе.

ЗЛА ДУМА КАТО ЗЛА ЧУМА. Отидох с мойте другари заедно да се поразходим и да видим ахърските моми. Хванахме се на хорото и имахме обичай да си затананикуваме с аретлика Илча и позапяхме следующата песен:

Отдолу идат овчери, овчери вакли шиленца караха,

караха.

С медни кавали свиреха, свиреха. Стоян дружина думаше,

думаше,

— Дружина вярна, сговорна, сговорна, я повардете стадото,

стадото,

аз ще в село да ида, да ида, че съм зачул зла дума,

зла дума.

Зла дума като зла чума, зла чума, че са й Тодорка

сгодила, сгодила,

сгодила, пръстен менила, менила. Ако са й Тодорка

сгодила, сгодила,

по лице ще я позная, позная. Кога са мома посгоди,

посгоди,

тя хвърга бяло белило, бяло белило, червило.

Кога са ерген посгоди, посгоди, налага тежки борчове (…)

Думата „Тодорка“ изкара работата наяве. Пуснахме се от хорото и се оттеглихме малко настрана, гледам моята любима Дешка, взеха да се търкалят сълзи по очите й, като че иска нещо да ми продума. Аз я преварих и я попитах: „Ти ми се виждаш да си нещо кахърна или си лоша дума чула, че негде ще се годя“. „Срам ма й да ви кажа, баща ми дохаждал на леля Тодорка на гости във вашето село, леля Тодорка го лъгала и мене люто наклеветила, че ти си нещо лошо хортувал за мене; доде си пиян и мене с брадвата щеше да съсече, ако не беше бати ме отървал“. „Това ако е тъй, аз те не оставям. Аз не исках да се женя още, но много съм нападнат, реших се, ще се оженя, но и ти имаш ли 257 време да се жениш и обичаш ли ме от все сърце, да ме вземеш за мъж и другар?“ „Нека бъде Божията воля, аз ви обичам от все сърце, искам ви за другар да живеем заедно с вази, вземи ми пръстена, дай вашия“. Менихме си пръстените.

Подир този обред отидох в къщата на Стояна Владев, него нямаше в къщи. Поздравих баба Стоеница и казах: „Бабо, обичате ли ме да ви стана зет, съгласни ли сте да ми дадете ваша Дешка за помощница?“. Баба Стоеница, не знам от радост ли беше, от очите й сълзи рукнаха, не мой да ми продума. „Не плачи, бабо, не плачи — и побарвам ту ножа, ту пищовите си. — Кажи, бабо, майката е кодошка на дъщеря си“. „Като ни обичате, и ний ви обичаме, стига вий да се искате“. „Бабо, ти всичко знаеш и знаеш, че се обичаме, ами пригответе се, че довечера ще изпроводя сватовници да се сгодим. Дай да ви любя ръката и сбогом“.

КАКВА ЛИ ОРИСНИЦА? КАКВИ ЛИ ВЕСЕЛИ И РАДОСТНИ ГОДИНИ ЩЕ СЕ СЛУЧАТ, ДА ВИДИМ. КАКВИ ЛИ ПЪК, НЕ ДАЙ БОЖЕ, ГРИЖИ И ЧЕРНИ ДНИ ЩЕ ПОСРЕЩНЕМ В ЖИВОТА СИ. НЕКА БЪДЕ БОЖИЯТА ВОЛЯ. Отидох и заварих Недялка Райков от с. Ахиево, разговарят се с баща ми в къщи и той ми сватува за една негова роднина — това им беше разговорът, когато ги заварих. Не се бавих, казах на майка си, майка ми шепна на баща ми и двамата съгласиха и се зарадваха.

То всичко било готово за годеж, което ще се дава според обичая. Натъкмиха всичко чичо Мънчо Кънев и брат ми Слави, целунах ръка на баща и майка, те ме благословиха, отидохме вечерта на Ахърито в уйчеви Драгови; там заварихме Карабелята Атанаса Петрунов, от когото не се криеше за какво ходим.

ВЪЛЧАТА ПОГОВОРКА: „ЗАЩО ТИ Й ДЕБЕЛ ВРАТЪТ? — ЗАЩОТО САМ СИ ВЪРША РАБОТАТА“. Уйчо Драго, бати Слави, чичо Мънчо и Карабелята Атанас Петрунов отидоха да ми сватуват. Аз повиках аретлика Йорга Палата и ний отидохме след тях.

Сватовниците бяха в къщи, а ний се бяхме спрели при задника на къщата (килера), аз гледах през една малка дупка, из която се виждаше всичко, що се върши в килера. Дешка си чопли носа, доде при нея майка й и буля й отвориха един сандък, извадиха из него дарове и взеха да ги разгъват. Ето влезе при тях и Атанас Карабелята и почна да говори на Дешка така: „Посестримо[14], ако не вземеш Минча даскалчето, да ти направя работа за моя шуря Лесеолу от Карагитлий“. Като чух тези думи на моя сватовник, който ми прави работа наопаки, косата ми се изправи и очите ми пламнаха като огън. Извадих пищова, пъхнах го в дупката и извиках: „Убит си!“ От килера му казаха: „Назад, махни се“, той назад из врачката… И говори чичо Стоенчо: „Слънцето къде нас огря, взимай бъклицата“.

Захванаха кучетата да ни джавкат и Киро Стоянов доде при нази и каза: „Я кои са биле, я, тя работата се свърши. Елате в килера“. И ний като просяци покорни намърдахме се в килера.

Ядоха, пиха и се поразвеселиха. Вуйчо Драго подушил, че сме в килера, доде хвана ме за ръка, та ме заведе при дяда Стояна. „Бати Стоене, ваше момче й даскалчето Минчо, което ви стана зет. Целувай ръка“. Няма кабил, мляс ръката, да е честито, честито.

Биля искат песня. Ще им се попей следующата песен:

В село сгледници додоха, сгледници и сватовници…

(…)

Изтананиках песента и не знам драго ли им беше или не, но баба Стоеница хардал, хич се не спира да тътри, и мене един копринен пешкир, та ме дари. Освен пешкира — башка и не й се ще да ме пуснат. Пушнахме няколко пушки, тъй става главеж.

260 ОПАК ИЛИ ОПАЧИНА. Баща ми отиде в града да приготви, каквито неща ще трябуват за сватбата, и да калеса Килитчията Койча за мъшък бабалък да ми стане на сватбата. Баба Доновка, като ближна комшийка с Койчови, зачула, че съм се главил, повикала баща ми в къщата си, казала му зестрата, която ми беше приготвила, и с многото си думи убедила го да върна и да се главя за дъщеря й. Баща ми си доде от града и гледам работата клони на друг ред. Захвана да ме убеждава и говори да върна и да се главя в града, ще ми даде баба Доновка много желтици и била много сърдита защо съм ги излъгал. Аз не говорих много на баща си и с две думи му доказах и той ме остави на волята ми.

СВАТБАТА МИ. Доде Килитчията Койчо от Стара Загора с три коля гости, който ми беше мъшък бабалък, а син му Стефан венчан девер. Премих се, закачулиха ме с един чул, накачиха ми сватбарски гиздила, впрегнаха колята, запяха зълвите, засвириха гайди и кеменча. Като да тръгнем от двора, опалиха ни между нищелки и майка ми на три места си протача пояса да минуваме през него и ни поръсва с просо през главите. Срещнахме кума, три пъти му целувах ръка и коляно и той ме благослови и кръстосува с ръка и говори: „Да си богословен вол“. Като излязохме из село навън, поогледах се, поотупах се, то съм заприличал на плашило. Смъкнах чула от гърба си и се качих на моята кобилка, и слушам много жени, които си говореха, че не било хубаво, дето съм хвърлил плашилото от главата си, и досега не било ставало това нещо, щял съм да урочасам. Какви уроки — Камбура Йорго от Ахърито надул гайдата, Прангов Иван от Ахиево кеменчата — уроки не, ами главата си да къса човек.

С хоро, с викот пристигнахме в Ахърито, отидох при булката и стъкмиха ме като дивак, влязох между жени и женски ръце, гелпиши, обичай и женски срамотии, изпълнихме всички обреди и най-подир благополучно взехме булката.

Поп Паскал Желев от Стара Загора ме венча с Дешка Стоянова[15] по гръцки язик на 3 декемврий 1856 год. и аз се ожених и станах като другите человеци с жена другарка, да ми помага и разделя грижите и радостта между двама ни.

СВЯТИ НИКОЛА. По стария обичай на булката булото хвъргаха в четвъртък напред слънце, но ний погрешихме и изменихме обичая, хвърлихме булото във вторник. В сряда беше Святи Никола, бубалъкът Койчо Килитчия, като бърза да отиде в града за деня си, калеса и нази на гости и да прости булката. Срещу сряда вечерта впрегнахме колята и отидохме на гости, баща ми, майка ми и те додоха.

ДЕБЕЛИ ОЧИ. Като бяхме се разположили на софрата заедно с гостите на Койча Килитчията, които си беше калесал от града да му честитят бубалъщето и деня Святи Никола, доде баба Доновка невикана, улови булката ми Дешка за ръката и каза: „Чакай да му видя булката барим дали й по-хубава от наша… Имал право, булката му по-хубава. Млад се лъже за по-хубавото, нека му й честита. Чакай да й дам една пара за помен“. Булката й целуна ръка, взе си сбогома и си отиде.

Побащим Койчо Килитчията откупи кеманета, гуляха, пяха, свириха, играха и като да си тръгнем, помайчима Койчевица Съба подари ни стамболски петел и кокошка, да си въдим. Килитчията Койчо и жена му Съба много ме обичаха, хеле пък баба Станковица, баба му, на жена му Съба майка й.

Още едно престъпление. На връщане минахме през Ахърито и тук му трътнаха накъсо един гуляй сватанаците. То белли, най-подир отидохме си.

ПОРАНКИ. Калеска доде да идем на поранки в събота срещу неделя. Баща ми, чичо Господин Кънев, свако Добри Русев и чичо Мънчо Кънев качиха се на конете, мама, чина Господиновица и Мънчевица леля Йова, булката и аз — на колата и тръгнахме. Леля беше песнопойка, също и сестра й, мама, дигнаха едни песни в колата и отидохме на дяда и баба на гости.

263 Имало един обичай да се говей на дяда и баба и в къщи да не влазяме, догде не ни подарят нещо. Това направихме. Дядо подари мене крава, на булката овца, продумахме и в къщи влязохме. Кравата, като ми я докараха, нея намери вълкът да я изяде, а овцата се изгуби.

Тази неделя беше сватбата на аретлика Йоргя Палата. Енорийский им свещеник Порфир Попвасилев от Стара Загора дошъл да венчава сватбата, доде да се видим и да ми честити булката, защото се много обичахме с него. Като се поразвеселихме, прищя му се и той да пей и каза: „Аретлик, да изпеем едно «Достойно ест». Да изпеем“ (…)

264 Едни се кръстиха, други слушаха, хората, кога посръбнат, биват по-набожни. Доде им на ум да им пея. „Нека даскалчето попей на дяда си една песня“. Ще се слушат, ще пея, е-е-е…

(…)

271 Камбурът Йорго наду гайдата, направиха и хора, кога си тръгнахме, Андоски Стоян бърже изнесе един бакър вино, баща ми го даде, та го изпи моята кобила бърза Тодорка, че кой ще стои въз нея (…)

272 ИЗБИХА НИ. Наший даскал Марин в 1855 година пак беше честит да бъде два-три месеца учител в селото ни. Събрал 10–12 деца да учи в сламената къщичка на Сийрек Басана Славя Коев, случило се, та се задали една тълпа цигани с коне, той ги видял и извикал на децата: „Бягайте, избиха ни“. И децата кое в плета се намушило, кое в купите в снега се забило, и това му беше даскаллъкът, изкарал ума на децата.

ТОВА МОМЧЕ ЩЕ МИ ИЗЯДЕ ХЛЕБЕЦА. Когато булката в понеделник ходи да полива на кума и ръка целува, като се върнахме от кума, отидохме и на даскал Любомира Младенов да полей булката. Даскал Любомир имаше дюкян, който го държеше под наем Георги Попкостадинов от Стара Загора, и учеше 10–15 деца в дюкяна си. Като ме видя, каза: „Това момче ще ми изяде хляба“. И тъй стана, гаче й бил пророк. Понапил се, заспал една нощ и обраха му дюкяна: една мера вино, две оки ракия, орехи, едно свесло червен пипер и гащите му, докачил се и сърдит си отиде в града и не помисли още веднъж да се повърне в Арабаджиево.

1857.[16] В 1857 година, януарий, 18-и ден, ме условиха за учител в родното ми село Арабаджиево за гроша 1200 и 12 кила 273 жито в годината и тази плата, като се разметне, ще плаща всеки баща за детето си, колкото гроша му се падне за година. Тръгнах из село с кеята, та написах колко деца ще ходят да учат.

Поправихме параклиса „Святи Петър“, който беше изпочупен и съборен таванът му. Събрах децата, които додоха за учение, и започнах да ги уча. Додоха от селата Ахиево, Маджерито и Ахърито няколко деца и още можеше да се съберат, но тази беше причината, че на всеки баща не му се даваше пари да учи детето си, имаше и бедни хорица, които, ако и да желаеха да си учат децата, нямаха що да сторят, освен да ги приставят воловарчета в турците или по̀ в богатите, който се нуждай.

Параклисът беше близо до кулата на Дормуш бея Заимския; през пролетта захванаха често да ме посещават ханъмките в училището. Що ми й трябвало, имах преведена на турски език с български букви Авраамовата жертва Исака, която им прочитах, но между тези туркини появи се и друго. Захванаха да се подиграват с мене и да ме чакат; това лошо, не ще Авраамов прочет, си казах аз, но те ме не оставят, дохаждат и ме не оставят на мира.

ТОВА НИ БЕШЕ КУСУРЪТ. Един неделен ден поканих брата си Славя Кънчев, Ганчоолу Генча Ганчев, Сивча Тодоров, Грозя Мирчев, Мънча Стоянов, та впрегнаха две коля, та отидохме в селските кории, та насякохме четири дълги дръви и издялахме ги и ги изправихме при училището, та направихме една клепалница, от кулата по-висока.

Първата неделя закачих клепалото вечерта и сутрената бих клепалото, нищо нямаше да се чуй. На втората неделя качих се и захванах да бия клепалото, наизскочиха тези ханъмки из чифлика и додоха, та ме забиколиха, дигна се един викот, пръцок; аз не чувам какво хоротуват, мисля, че играят на клепалото, аз още по̀ наблягам и бъхтя с чуковете дъската. Когато се спрях, познах, че не е игра, ами искат да ме бият, уж бяхме станали роднина; не съм ги оставял да спят спокойно, затова, ако бия още веднъж клепалото и им разваля спокойствието на съня, ще ме добият, това ми казаха. И като ми надумаха най-лоши и гнусни думи, оставиха ме. Аз казах: „Кога ще доде другата неделя, че да ви кажа как се спи спокойно. Вашият ходжа по-отвисоко вика, нам не додява, вий що се сърдите“.

ПОМОЩ. Отидох в Стара Загора, та се оплаках на хаджи Господина Славов[17] и на даскал Панев Анастаса и те ми казаха: „Не можем ти помогна, остави се, недей клепа клепалото, те са турци“.

275 ДАСКАЛЧЕ ИЛИ АХМЕДЧЕ, ОТ ДВАМАТА ЕДИН ЩЕ МРЕ. Тази неделя вечерта не клепа клепалото. Сутрената рано отидох, качих се на клепалницата и си поизмърморих: „Назлъм, бели галени ханъмки, какво сте сега сладко заспали, ще ви стресна и разбудя, и съня ви ще прекъсна, че каквото стане, да става. Хайде назлъм падишах дюмбел ханъмлар, сизин ашкън за токмакларъ. [Хайде галени, мързеливи царствени ханъми, от любов към вас, към клепалото.]“ Това ми беше молитвата. Ударих с токмаците и се хванах да бия клепалото. Не бях спрял, още биех клепалото; ето Ахмедчето, назъринът на Дурмуш бея, се зададе по бели гащи и по бял кюлаф на главата му и хубава тояга в ръката му, иде право при мене и псува, както му доде. И аз съм приготвен както трябва. Доде при клепалницата и казва: „Слез“. А аз му викам: „Качи се, ще станем на кълбо“. Най-подир, не ща да седя цял ден на клепалницата, захванах да слизам. Ахмед ага се готви да удря още слял не слял. Скочих на земята и догде да ме удари, словихме се, аз го натъпках на земята, взех му тоягата, помачках го с колени и „чухут дортмеси“ [мушнах го по чифутски], оставих го, той си тръгна с псувни (…)

КАТО МЛАДА БУЛКА ПРЕД КУМ. Същата сутрена, когато се мачкахме с Ахмедчето, отидох, та разправих на Петка Велев, той се изсмя презглава. Казах на чича Господина Кънев, той така каза: „Малко дошло“ и го напсува на майката турска. 276 На баща си казал-неказал оше, ето довтаса Дормуш бейова кея Петър, викат ме в чифлика на одаята да ме съдят.

Кънчо Стоянов, Петко Велев и Господин Кънев поведоха ме и ме изтъкмиха като булка пред Дормуш бея; беят не беше лош человек, той беше много добър и добродушен човечец. Съдиха ме, съветуваха ме, най-подир заключиха на аджамалъка ми, опростиха ми. Ахмед ага се готви да ме бият, но и с него ни опростиха.

Беят знаеше български, попитах го: „Бей ефенди, ами дъската да хлопаме ли? Това село е българско, падишахът дава изин черкви да се правят, а вий запретявате. Една проста дъска бием срещу празника си и вий ни спирате“. „Отсега ще бийш дъската вечер, както ви й обичаят, а сутрена — кога изгрей слънцето“. Завързахме и узаконихме кога да бия клепало. Аз си отидох, а нашите чорбаджии останаха да се поразговарят още с Дормуш бея.

1858 ГОДИНА. В тази година ме условиха за 1500 гроша и 15 кила жито и платата ще ми плащат изобщо, а не на момче както първата година. Не можох да уча децата в училището „Святи Петра“ от ханъмките, които често дохаждаха да посещават училището.[18] Благодарение на дяда Ганча Добрев, който беше направил една нова къща, там заведохме децата и захванахме да учим спокойно.

ТАЛАШМАНЛИЙСКИТЕ СВЕТЦИ. Селският ни говедар Къню Минчев до де в село, та разказа, че се посветили в Талашманлий дядо Кирю, дядо Грозю, дядо Никола, дядо Тодор и кеята Ялънджи Петко и хвръкнали, та се извъртели около Торнагьол. Само Червен Иван не можал да хвръкне, ами само се въртял, та подскачал около гьола. Видял нашият учител, най-първий даскал Марина, който (…) пристигнал с една голяма книга, та му почел над главата, и Червен Иван хвръкнал, та се посветил.

Наший даскал Марин тази година беше се условил в с. Азаплий да учителствува и не знам каква погрешка е сторил, та го побили малко в село. Хукнал да бяга и пак го пристигат в Талашманлий, та му теглили още една хубава мандра, това ти й светиите и даскаллъкът в тези години.

СЛЪНЧЕВА МАЙКА. Таз година за нази беше много весела и благополучна. Само за циганина Дели Ахмеда беше опърничава.

Циганинът Дели Ахмед донесе два палешника с череслата на Кънев Господинова дюкян. Кънев Господин го попита: „Отгде открадна тез железа, Дели Ахмеде?“ „Ех, вуйчо, като вървях в пътя, лъсна ми се, сякам, че е слънчевата майка, кога отидох, то да било, дето прави хляба. Аз ги взех, беки другаде не ще да правят хляб“.

В този разговор пристигна от Азаплий Трепан Герги, на когото биле откраднали железата, намери ги и хванаха Дели Ахмеда, на три сари го биха и като го пуснаха, не се видя, пукна се да бяга.

[1] Никола Райнов (Колю Пантата), споменаван често по-нататък, е роден в Стара Загора (1815–1876 г.), участвал дейно в революционното дело: член-основател на Старозагорския частен революционен комитет, участник във въстанието от 1875 г., когато бил заловен и обесен в Пловдив. ↑

[2] Отнася се за канонизирания за светец от източната православна църква ерусалимски архидякон Стефан, загинал мъченически за Христовата вяра. ↑

[3] Баба Геновица качила се на боклука, та повикала на тяхно дете и помахала с ръка да се върне назад. Случайно войската я видяла, помислила, че тях вика. ↑

[4] Тези хорица за права Бога теглиха тримесечен затвор в Одрин. ↑

[5] Ивановден. ↑

[6] Като беше вдовица, те й знаеха всичките тайни кучешки работи. ↑

[7] Чети в първа част. ↑

[8] Този пехливанлък беше момчешки. ↑

[9] […] ↑

[10] Авторът много често отбелязва не само пълната дата, но и деня на дадено събитие, обаче невинаги тези данни са точни: отбелязаното число за деня не отговаря на съответния ден от седмицата. Затова при нужда трябва да се прави справка със запазените календари за съответните години. ↑

[11] Отиде в ада на Мохамед да казува. ↑

[12] Мънчо Гергев (Минчо Георгиев?), споменаван многократно в следващите страници, е участник в революционното дело, особено във въстанието през 1875 г., когато бил ранен в сраженията, заловен и изпратен в затвора в Одрин. ↑

[13] Димитър Калъчлията (Димитър Стоянов Котев), родом от с. Торлакмахле, дн. Загорци, Сливенско, хайдутувал с дружина из цяла Източна България, участвал в помощ на руските войски през Кримската война, заловен в Шумен в началото на 1859 г. и обесен в Русе през 1861 г. ↑

[14] Кога се женил, била му венчана зълва. ↑

[15] Починала през 1871 г. ↑

[16] За начална година на учителстването на поп Минчо са известни три години: 1855, 1856 и 1857. Самият той не е последователен и във „Видрицата“ посочва две години: 1856 и 1857 — може би се касае за учебната 1856–1857 г., но 1855 г., която се среща у някои автори, трябва да отпадне. ↑

[17] Хаджи Господин Славов (1811–1893), роден в Стара Загора, влиятелен първенец и общественик, председател на училищното настоятелство и на българската община в Стара Загора, деец от национално-църковната борба; дописник и разпространител на български възрожденски вестници; първият кмет на Стара Загора след Освобождението. ↑

[18] Тези ханъмки взеха с друго око да ме гледат, не за Авраамовата жертва, но за друго… ↑

Част трета

278 1859 ГОДИНА. Какви са весели и приятни дни, в какво ли благополучие ще прекараме тази година, която ми замириса на барут и мазано въже със зехтин — свобода или смърт!

В тази 1859 година ме условиха[1] за 1800 гроша и 16 кила жито; и платката ще ми плащат изобщо от селото.

През зимата, като ходехме по гуляи в празнични дни из село, сполучих да убедя няколко души от селото да си направим черква; най-много беше влиятелен Господин Кънев в селото ни и него най-много убедих, и тръгна с мене, и другите не отказуваха, но се плашеха според направата на карабурунската черква.

Селото ни се броеше от следующите къщи: 1. Грозю Краюв. 2. Слави Краюв. 3. Гочо Краюв. 4. Гона Мирчев. 5. Андон Кънев. 6. Димитър Колев. 7. Петко Стоянов. 8. Таню Колев. 9. Степан Иванов. 10. Добри Русев. 11. Димитър Русев. 12. Петко Руканя. 13. Бойчо Петков. 14. Петко Велев. 15. Иван Нейчов. 16. Колю Славчев. 17. Колю Белян. 18. Краю Петков. 19. Драгия Момчев. 20. Къню Момчев. 21. Слави Коев. 22. Теню Коев. 23. Вълчо Колев. 24. Господин Нейков. 25. Дечо Гергев. 26. Станчо Добрев. 27. Ганчо Добрев. 28. Димитър Добрев. 29. Атанас Димитров. 30. Герган Тодоров. 31. Димитър Герганов. 32. Жеко Минчев. 33. Геню Капулов. 34. Герги Пеюв. 35. Димитър Главанака. 36. Кънчо Стоянов. 37. Стоян Кънев. 38. Минчо Кънев. 39. Господин Кънев. 40. Нейко Стоянов. 41. Мънчо Нейков. 42. Нейко Генчев.

В това време живееха в една къща за[едно] по 2-ма или 3-ма братя.

279 ОСНОВЕН КАМЪК. Заговяхме за велики пости. Първата неделя, вечерта, проводих кеята из село да обади на всички, че сутра, в неделя, да си направят свещи и да излязат мъж и жена на молебен, че ще да положим основен камък на черковното място.

Аз направих един манал с обръч от прът, сутрената взех един камък на гърба си, та го занесох насред село; и една икона и маналчето поставих при основний камък; и отидох, та ударих клепалото. Надодоха всички от село: мъже и жени, пременени като на сватба. Четох им правило и Богородичен акатис и им казах слово от „Софронието“[2].

На това събрание се събра дискос от волна помощ от около 150 гроша и ги задължих: всеки да занесе по един камък на гръб на основата, което всички направиха. И отсега нататък всеки да знай, че срещу вечерта и сутрена да дохожда на правило при основний камък; и в неделя ще си изберем черковни ктитори.

ВТОРАТА НЕДЕЛЯ И СЕЛСКИЯТ СВЕЩЕНИК. Тази неделя, втората, изчетохме правило, казах им слово от „Софронието“, наредихме черковни ктитори: Сивчев Ивана и Петка Стоянов, а Станча Добрев — за писар. Наредихме хора да копаят камъни на карагитлийския баир. И камъните отсега, всяка неделя и празник, всеки с колата си да превозва по една кола.

Когато четяхме при основний ни камък, селският ни свещеник Паскал Желев от Стара Загора заминал с коня си през село, срещнал се с дяда Ганча Добрев и му казал:

„Какво ва й събрал там даскалът насред село?“. Дядо Ганчо му отговорил: „Той харно прави, ами ти защо не додеш да му помогнеш?“. Свещеникът: „Не съм хайван да дода да се изправя там насред село. Там се събират селските хайвани като вази“.

Дядо Ганчо Добрев разправи същите думи, които му изговорил свещеникът, пред Господина Кънев и други лица, които се случиха там при него. Господин Кънев беше строг човек, сърдито издума: „Той ще си вземе двете пари, ще изгледа селото и ще си замине. Ний ще направим черквата и ще запопим даскала за селото си“. Тази дума минала в ушите на свещеника ни, който още по-много взе да се труди да разтури съгласието ни, като заплашвал селяните ни с карабурунската черква, че щяло да се съсипе селото.

ХАДЖИ ЗАХАРИЯ КНЯЖЕСКИ[3]. Хаджи Захария Княжески беше родом от с. Пишмана. Как е сполучил, не знам: той беше руски агентин, раздаваше и черковни книги за черквите подарък, подарени от Русия. Хаджи Захария Княжески, като беше много приятел на баща ми Кънча Стоянов, Господина Кънев и Петка Велев, наумил си и донел семена от Русия. И донесе в нашето село да ги посей. Пося руски ориз, шекер и други различни. Но хвана и други семена да разсява: да си купуваме хубави пушки, за да се приготвим и освободим от турското иго. 281 Хаджи Захария Княжески така казваше: „Господине, като освободим България от турчина, ще направя кьошк на моста над реката“. Този мост е направен в султан Махмудово време и се наричаше „царски мост“. Султан Махмуд, кога минува, спа в селото ни в Таир бейова чифлик, а Меджид — обядува и замина.

ЧЕРНА ДУМА, СМЪРТ ЗА БЪЛГАРИНА. Пътят, който минуваше през селото ни, се думаше „Стамболйолу“. Минуваше ката неделя турска и руска поща, а немска[4] — в 15 дни веднъж. На руската поща руснакът се думаше „татарин“. Руската поща зимно време, когато имаше студ, слизаше татаринът в нази да си почине и стопли от студа. Веднъж продумах на татарина, който ме беше запознал: „Защо Русия не ни отърве от турчина, ами теглим още от него?“ Татаринът ми отговори: „Вази кой ви познава, вий сте цигански народ. Русия ви обича, а гърците ви много мразят“.

И свърши думата на разговора.

ГРЪЦКИЯТ ВЛАДИКА. Тази година гръцкият владика Григорий[5] доде от Търново в Стара Загора, за да си прибере парите от венчилата и други владишки права. Старозагорските първенци му даваха 15 000 гроша. Владиката от 30 000 не им слезе надолу. Владиката излезе по селата и най-напреж отиде в село 282 Карабурун. Тук го подплашиха, че едни арнаути го подирили да го оберат. Върна се пак в Стара Загора, залепиха му се три и му казаха да си върви по-скоро; туриха му една карпузена кора, окачиха му тенекя и той си отиде сърдит в Търново, без една пара да вземе за нещо от владишки права.

ПИСМО ОТ ОБЩИНАТА. В това време на черковната община беше владишки наместник йеромонах Митрофан, когото думаха епитроп.

Писмото беше проводено до даскала и чорбаджиите: да празнуваме българский празник Святи Кирил и Методий на 11 майя[6] и да знаем, че отсега нататък всяка година ще го празнуваме. [Подписано бе от] йеромонах Митрофан.

ПОП СЛАВИ ГОСПОДИНОВ. Ний се приготвювахме да правим черква, а поп Слави в Ахиево захванал и прави „папаз-еви“ — попска къща. Отишел Едибаа, та погледнал и им казал: „Това не е попска къща, ами черква. Не се плашете, идете от моята кория, та отсечете 10 дръве, които аресате“. Също и Емин бей им казал: „Колкото дръве ви трябуват, ако се намират в корията ми, отсечете“.

Имаха и общински тополи от Черкез бейова чифлик и тях отсекли. Цяло село работят с дюлгерите заедно и направиха таз година черквата си „Святи пророк Илия“.

Поп Слави беше (…) деятелен и пастир добри.

УЗУНДЖОВСКИ ПАНАИР[7]. Проводиха ме на Узунджовский панаир да събирам волна помощ за черквата с куция Петра Петров от Казанлък. Отидох в Узунджово. То било наредено така: по-напред ще изходят за узунджовската черква за волна помощ, после — странните. От черковските им настоятели имаше един цънцарин с лисичен кюрк. Ако и да ходих няколко пъти да го питам, той не ми дава дума да му продумам. Най-подир не се покорих на заповедта му, тръгнах една нощ да ходя. Деня търговците имаха взимане-даване, затова ходеха вечер за волни помощи.

Първата вечер ходих, на втората ме срещна цънцаринът още с двама, взе ми дискоса заедно със събраната волна помощ. Аз отидох, та разправих на хаджи Захария Княжески, който беше в Узунджово, и на даскал Минча и други познати търговци, които бяха от Стара Загора.

„Хардал — попита ме хаджи Захария Княжески, — до колко гроша бяхте събрали?“ Казах му: „Около 5–600 гроша“.

Хаджи Захария Княжески повика цънцарина, та ми брои 580 гроша; и първата нощ бях събрал 130. Парите ни не бяха толкоз, но цънцарина направиха крадец. Проклет цънцарин! Видя ме, че купувам книги, отиде, та ме обади на един турчин, който седеше на кръстопътя да пази за гюмрук, но и тук не можа да сполучи.

Тръгнахме от Узунджово, вечерта стигнахме в с. Гурбетито и спахме в Банкови. Банко и Гюро Попатанасов ми бяха познати още от училище. Сутрената тръгнахме, та изходихме селото: от храна и други подароци събрахме 315 гроша волна помощ от селото.

Тръгнахме от с. Гурбетито. Другарят ми се опи, който беше с магаре — на магарето не може да седи. Слезе, куц-куцук, не може да върви. Дето ми бела прави, доде да го дотътря до село, аз знам. И на колко места исках да го бия, но не направях това, защото беше много прост и добродушен човечец.

НЕ МИ Й НАУМ, А НА ГЛАВАТА МИ ДОДЕ. Нашите главатари в селото ни — Господин Кънев, Жеко Минчев, Петко Стоянов, Станчо Добрев и баща ми Кънчо Стоянов си наумили да ме правят поп. Барем да ми бяха казали, ами само ми обадиха да се приготвя, че сутра ще вървим в града. Аз сутрената се премених като на Великден и отидохме заедно в града, на черковната община. Тука, в общината, бяха насядали: церковний епитроп йеромонах Митрофан, Папазоолу Митю, Тодораки Хаджикосев, Дели Леко, хаджи Господин Славов, даскал Минчо и побащим Койчо Килитчията. Поканиха и нашите чорбаджа да седнат. И те седнаха на една страна. Аз останах на крака прав и не знам какво 285 ще ме питат или съдят. И за какво съм дошел, не знам. Дядо Митрофан попита: „Това ли й даскалчето ви, Господине, дето ще го попим? Аз го знам, то е Кънчов син“. Тодораки Хаджикосев отговори: „Монасип“. А Дели Леко: „Ще го запопим“.

286 Дадоха ми един псалтир, от когото им изчетох няколко псалма. Питаха ме от Вехтия завет за сътворението на света и за Яковите синове Йосифа. Аз им отговорих на питанието. Дадоха ми едно „Софроние“, та им прочетох и седемтях тайнства им разправих. Попита ме дядо Митрофан: „Даскал Минчо, ще те направим поп, ами ти искаш ли да станеш?“. „Не знам“. Всички: „Ще стане, няма да го питаме, черква захващат да правят“. „Не знам какво да кажа, ще стана“. Всички честитяха: „Да й честито“.

Дядо Митрофан написа едно писъмце, та ме проводи при иконома поп Колча. Аз взех писъмцето и го занесох, та го дадох на иконома поп Колча, когото заварих, та шийше антерия. Той прочете писъмцето и ми даде един вестник да чета. Забравил съм, ама като че беше „Дунавски лебед“[8]. Аз четох, той ши антерията. Най-подир дядо иконом взе си епитрахиля, наложи го на себе си, изправи ме пред иконата, та ме изповяда. Написа едно писъмце, та ми даде и ми каза: „Дай го на дяда Митрофана, аз утре ще му изпроводя потребните неща“.

Дадох писъмцето на дяда Митрофана, което прочете, и ми каза: „Утре, за в събота, ще останеш в града да ви дам писмата, да ги занесеш в село да ги подпечатат със селския печат и падпишат. В понеделник ще проводя мой Динча в село, да се приготвите, защото с него ще ви проводя в Търново[9] да се запопите“.

Нашите чорбаджа намерих в Шопа Димитрови, който им се обещал да им даде 10 000 гроша с лихва за черквата. Там бяха: Дели Леко, хаджи Койчо, Килитчията Койчо и хаджи Захария Княжески, които пиеха вино и беше наближило да се напият от радост, че имат ново попче.

НА КОН СЕ НЕ КАЧИЛИ, А КРАКА ЗАМАХАЛИ. Чорбаджата си отидоха. Аз в събота взех писмата и си тръгнах за в село. Ще мина през Ахърито да се похвалям на баба, че ще ставам поп. Не минах из пътя, ами направо ще мина през гечита при дядовото Радево мостче; мерлем, то да било много батале. Батърдисах коня в азмака, та ме обръща в калта, обръща, направи ме от кал чуляк. От петите до главата черен. Вапсах се в кюпа и станах цяло попче. Само калимавка ми беше кусур.

Извлякох се из азмака, както съм: и конят кален, и аз; чудя се накъде да вървя. Ахърито близо. Отидох у дядови Стоянови. Дадоха ми дрехи, та се преоблякох. Баба опра мойте дрехи и ги изсуши през нощта. На другите колко беше драго не знам, а на баба беше много драго, че ще ставам поп.

Отидох си в неделя. Жената ме посрещна сърдита. Убедили я женурята отстрана, че попствато не било хубаво. Не рачи поп. Аз, без да размисля или се допитам до някого, разрових огена, хвърлих писмата си, та ги изгорих. На ти поп, азмакът ги не занесе, а огенът ги изгори!

В понеделник доде Динчо, дядова Митрофанов чуляк, от Стара Загора. Аз му казах, че жена ми не е съгласна да стана поп, разсърдих се и изгорих писмата в огена. За тази ми постъпка като се научиха чорбаджата, повикаха ме, та ме съдиха и ме убеждаваха да приема втори път да ми извадят други писма и да вървим с Динча да се запопя. „Не бива, не ща“. Чорбаджиите ми останаха много сърдити, че ги не послушах. А свещеникът ни Паскал Желев се много зарадва, че отказах да се попя. И не му се хваща вяра, че ще се направи черква. Ако беше ми малко сърдит, много ме обикна после.

МЕМИШАА. Казуваха, че Петко Велев отишъл при Мемишаа, та му казал, че черквата, гдето ще правим, мястото било Келеш Байрактарово, а по наследство — Мемишево. Турчите, като чули, че ще се прави черква на тяхно място, додоха и събраха от село всички селяни, караха се, викаха, мериха, не можаха нищо да сторят без владала. Господин Кънев каза на Славя Коев: „Славе, дай мястото си на говеждия си хасъл, да направим там черквата, защото тези турци, като захванем черквата, може да ни направят някоя пакост. Те не им муратя за място, ами за пари“. Слави Коев се обеща, даде мястото и захванаха да събират там камъни. И там преместихме правилото да четем.

ДЕЦА. Роди ми се първо дете, женско, Господинка, което живя един ден и умря.

Роди ми се второ женско, Станка, живя една година и то се помина.

ДВА ЛЕВА. 11 априлий 1860 година майсторите, които бяхме пазарили да правят черквата, додоха. Повикахме от града черковния епитроп дяда Митрофана. Заедно с него додоха: прочутий псалт Димитрото, Шопа Димитър, Килитчията Койчо, селският свещеник Паскал и други още граждани. Това беше в понеделник, на Свята София. Излязоха от село мъже, жени, малко и голямо. Имаше и от околните села поканени гости, които бяха надошле за осветяване на черковното място и положение на основний камък.

Излезе Петко Велев, та каза: „Не бива на това място да правим черква, ще вдигнем камъните и ще я направим в Момчев Драгиева двор“. Кънев Господин каза: „Тук ша й, на това място, 289 няма оттук дотаме да я местим. И на комуто държи, нека я премести“. Петко Велев постоянствува: „Не ще да е тука, ще я преместим“. Господин Кънев: „Ще я преместиш ли! — и дръпна един кол от плета и каза: — Ха, делете се сега: който иска откъм Велюолу страната, да върви да направи там черква. Аз ще правя тук и ще направим две черкви в село“ (…) Всички извикаха: „Тук ще да е черквата. Веднъж я местихме и пак да я местим ли?“ (…) Тогаз се обади дядо Митрофан, та каза: „Тук ще се освети това място и на това място ще положим основний камък. И тук ще се съгради Божий дом: черквата «Святи Георгий». Черква с псувни и кавга не се съгражда, но и съградената се събаря. Срамота е. Елате, та се опростете, да ви чета една молитва на двама ви“. Петко Велев: „Нека хвърли Господин кола, тогаз ще се опростя“.

Господин Кънев хвърли кола, срещнаха се двамата, та си целунаха ръка. И отидоха, та се наведоха като булки, та им чете дядо Митрофан опростена молитва на главите. Колът изгони дяволите и дядо Митрофан с молитвата си съсипа ги.

290 ОСНОВНИЙ КАМЪК НА ЧЕРКВАТА „СВЯТИ ГЕОРГИЯ“ В СЕЛО АРАБАДЖИЕВО. Уста Илия размери черквата, положиха основните камъни на четиритях кьошета. Светиха маслоосвещение и вода. Аз криво-ляво казах слово от „Софронието“. Когато взеха да помазуват и ръсят народа, псалтът Димитрото запя „Ангел вопияше“. Всички се упоиха и мислеха, че се намират пред Бога в рая. Никой не шепнуваше нищо да продума. Останаха като замаяни от песента.

Като се извърши този обред — святата тайна, положиха насред село софри. Излязоха всички от село: мъже, жени. Дядо Митрофан благослови софрите. Насядаха всички. Тези ли са, които преди малко беше срамотно да ги слуша човек? Сега не лук ял, не на лук мирише. Всички като братя. Ядоха, пиха, че като скочиха: кой мотика, кой лопата, до вечерта изкопаха темелите и дюлгерите заредиха камъни. По този начин се захвана черквата „Святи Георгий“. А на левската борба колът реши съдбата и положи със съгласието на всички основний камък.

На дяда Митрофана подариха волна помощ: 26 агнета, 20 оки вълна; и пари колко му дадоха, не забележих. Таню Дечев дар донадя: в живота си убил един заек, пренесе го през село, видя го дядо Митрофан — и него му подариха. На Таня Дечев, ако и да му се не даваше, нямаше кой да го пита. Стана владало на основата убитият му заек. Дядо Митрофан глади с ръка заека и засмян говори: „Та па ша накарам Пищимня[10] да го сготви на «папаз-яхнъсъ». То ша трябва и масло“. Господин Кънев каза: „Дядо Митрофане, който даде заека, той ще даде и маслото. Дечо дои 10–15 крави, той има маслото, ша даде“.

Хайде от дяда Деча около една ока масло. Намазаха на дяда Митрофана колата и го изпроводиха, та си отиде. А пък дядо Дечо, какъвто беше тивикел, ама нямаше що да стори, преглътна го.

Волна помощ за черквата

от с. Арабаджиево | 400 | кила | жито |
1. Голямо Кадиево | 25 | ,, | ,, | и 6 пчелин
2. Малко Кадиево | 16 | ,, | ,, |
3. Ахърито | 31 | ,, | ,, | и 3 ,,
4. Маджерито | 20 | ,, | ,, | 4 ,,
5. Карагитлий | 18 | ,, | ,, | 5 ,,
6. Мисилимито | 12 | ,, | ,, | 1 ,,
7. Джамбазите | 51 | ,, | ,, | 10 ,,
8. Арнаутито | 15 | ,, | ,, |
9. Топракхисар | 35 | ,, | ,, |
10. Трънково | 46 | ,, | ,, | 3 ,,
11. Япча | 12 | ,, | ,, |
12. Батканлий | 18 | ,, | ,, |
13. Джадъгьол | 38 | ,, | ,, |
14. Рисиманово | 17 | ,, | ,, |
15. Тюркменмахле | 13 | ,, | ,, |
16. Белий бряг | 19 | ,, | ,, |
17. Лефеджий | 14 | ,, |  | — от турците

Двамата с чича Господина Кънев ходихме по тези села. И какъв 301 човек беше! По къщите не ходехме. Седне в селото на дюкяна, повика по-първите от селото и като надодат, заръча един бакър вино, почерпи ги и им предложи, че ходим за волна помощ. И каквото рече, думата му се слуша. Като съберем волната помощ, та я изпроводим в село, положат една софра, ха сега вино, че гайда или кеменча: „Пей, даскале“. То ходехме гуляи да правим, хеле пък къде Джадъгьол по селата, дето риба изядохме, няма откупвание на онзи свят, ако се търси.

В ЧОЛАКОВ ГАНЕВИ. Ще ходим по други села с Петка Велев. Щом излязохме от село, и Петко Велев ми рече: „Даскале, ще идем и на Тирфилий. Онзи ден се видях на пазар с Чолаков Гана, казах му, че ще ходим за милостиня (…) Заръча да идем и на тяхното село Тирфилий“.

1. Боздуванджий | 23 | кила | жито | и 7 пчелин
2. Караджалий | 64 | ,, | ,, | и поп Нейко[11] ходи с нази из село
3. Кавакмахле | 6 | ,, | ,, |
4. Карпусча | 18 | ,, | ,, |
5. Налдюкен | 9 | ,, | ,, |
6. Карабурун | 25 | ,, | ,, |
7. Раднемахле | 12 | ,, | ,, |
8. Кършалий | 27 | ,, | ,, |
9. Куфалчево | 16 | ,, | ,, |

Изходихме селото, с нази ходеха Бинов Петър, брат му Йовчо, дяда Янко и други още от селяните им.

Отидохме на Унчев Йовчева дюкян да ги послужим. Ето и 302 тирфилийската Митка доде с една бяла кобила. И държи напреде си една пълна торба с ерина. Кьорав кандил-пиян, слезе от кобилата и седна при хората. Велев Петко му се похваля, че ще идем и на тяхното село за волна помощ. И Митката още оттука писа едно кило жито и казва, че ще вървим заедно за тяхното село. В това време бяха обрали и взели парите на кьосемахленския чорбаджи Иорга. Митката, като се не случил на тази плячка, поискал от другарите си и нему да дадат от плячката пай. Те му отговорили: „Ти да ходиш на ескизаарския панаир, че и тебе да дадем чап, не щем да ти дадем“. Митката, сърдит на тази им постъпка, ходил, та ги предал на чорбаджи Йорга в Кьосемахле. И каза, че чорбаджи Йорго му дал тази ерина в торбата и бил негов чорбаджия, който го прегледвал за каква да е работа и много го обичал.

Качихме се на конете и тръгнахме за в Тирфилий. И щом излязохме из Куфалчево, Митката втрапарчи торбата с ерината мене в ръцете. А той, щом види някой да оре покрай пътя наблизо, препусне бялата кобила, иде при него и като се върне, каже: „И този вътре, и този, и този…“. Аз му казах: „Откраднато нещо мъчно се събира и повръща назад“. Той ми отговори: „Ти лежал ли си в затвора?“ (…) И като да влизаме в село, каза ни: „Хем, дето ви казах, да не кажете някому в село, зари сетне мама ви, ха-а-а…“.

303 Пристигнахме в Миткова двор и тръгнахме да търсим на Чолаков Гана къщата. Митката извика подире ни: „Къде отивате?“ Петко Велев отговори: „Ще идем в Чолаков Ганеви“. И той отговори „Вий ще дойте пак на моя“.

Питахме — Чолакова Ганя нямало в село, върнахме се пак в Миткови (…) Вързахме конете вън на двора (…) Мръкна се и дворът му взе да се пълни с хора: по двама-трима на едно място шушнат си. Митката ни повика, та ни каза, че тая нощ щял да доде салмаджият къраасъ със заптиите си. Щели да ни потъпчат с конете си, като лежим вън. Вкара ни в една плетня, която скоро плел за дюкян, само покрит с керемиди, а немазан. Вкара ни, та ни замандали отвън и си отиде по работата. Какъв салмаджия, какъв къраасъ! Браха се цяла нощ в двора му и като панаир беше. Ний досъмнало лежахме запрени. Хляб кой търси, ами и вода няма! Сутрената, по обед, отвори вратата, ний се направихме, 304 уж че още спим. Какъв ти сън! Гледаме с четири очи кога ще ни пусне и да бягаме. Поотрихме си очите и по-скоро гемищата на конете. Митката ни помоли, като да се качваме на конете: „Чакайте, жената прави гюзлюме. Да ги опече, да се нахраните“. Петко Велев му отговори: „Мита, то тука не щем да можем да ходим засега из село. Ще го оставим за допъти. И кой ще се май да чака. Ще ядем на друго село“. (…)

Качихме се на конете и излязохме от село навън. Петко Велев рече: „Препускай, даскале. Да бягаме, да ни не стигнат в пътя, че ще ни вземат конете“.

Съдрахме бозалъка, догде пристигнем в Кършалий.

Тотев Йовчо в Кършалий тази година беше прекупил десятока на селото. Отидохме му на гости. Чичо Петко му приказа нашата история. Купи ракия, проводи кеята в село за ядене. Донесоха ни две баници и 2–3 препечени пилета, та се наядохме.

Кога си тръгнахме в пътя, питам Велев Петка: „Чичо Петко, кога ще идем на Тирфилий да вземем житото от Митката, дето го писа?“ „Даскале, не ми трябува и 20 кила жито да има писано. От моя хамбар го давам, в село Тирфилий още веднъж не влизам. Даскале, добре, че ни не изклаха, лоши и хайдути биле, гдето ги казват хората, истина било. Лоши хора…“.

305 ЗМЕЙОВАТА МОГИЛА. Манастирът, в когото бяхме запрени с чича Петка Велев, бе съграден в честта на Бакхуса и за когото държахме бдение цяла нощ гладни и жадни, бе в с. Тирфнлий на Митката. Митката, за да уреди всички пригоди на Бакхуса, хванал коля с кирия и ги проводил напред да идат в село Оряховица[12] за вино. А Митката отподир ще ги пристигне. Митката се пременил като за Великден, качил се на бялата кобила и гордо намръщен, с изгаврени червено кръвопийски очи гледа кого ще срещне в пътя (…) Когато пристигнал в село Шамлий, посрещнали го неговите побратими змейовци, целували се, рукосували се и отишле на Змейовата могила да делят парсата, взета от кьосемахленски чорбаджи Йорга. Делили, теглили, на Митката се паднало най-големият чап. И Митката, за да угоди на Бакхуса, качил се на бялата кобила и неговите Бакхус-аретлик змейовци го изпроводили по сухо на Божи гроб. Чу се това между народа. Едни казаха, че се посветил; други казаха, че станал калугер, за да служи и угоди на Бакхуса. Други казаха, че се изгубил съвсем, а други казаха, че каквото посял, и такова женал (…) На Митката ни гласът се чува, ни прахът се вижда. Отиде, та се не видя с бялата кобила. Без глава влязъл в един кладенец да го чисти, там се удавил и останал вечно бунарджия (…)

306 Селата Талашманлий, Шахпазлий, Скендерлий, Авджи Дуванджий, Чираджий, Гьокпала и други още, колкото пристигнат, проводихме Сийрекбасана Славя Коюв и поп Ласкала да ги изходят за волна помощ за церквата. А мене пък проводиха с дяда Стояна Станчев от село Голямо Кадиево да изходим следующите села:

В Дервеня | — новата махала — | — фасул (бял боб) брахме. |  |
От Хрищени | — | 19 кила | жито | и 9 шиника орехи.
Шамлий | — | 4 | ,, | ,,
Гюрюджий | — | 22 | ,, | ,,

Досега, гдето ходеха по селата за волни помощи, на никому нямаше да се даде заплата, само разноските бяха общи. Дядо поп Паскал беше много джабар. За просията поиска да му заплатят възнаграждение за труда, на когото заплатиха на 10–2 кила възнаграждение. На тази му постъпка се намрущиха чорбаджата и пак ме застъпаха за поп.

САДУЛЛА БЕЙ. Садулла бей мина през село и видя, че градим черква. Повика чорбаджата и им каза: „Вий правите черква, ама някой от нашите турци-чапкъни такамларуци [злосторници] — да се напият, може да ви направят беля. Дайте 10 лири турски и 2 бешлика да ви извадя ферман за черквата. И ако ви трябуват дърва, отсечете от моята кория 10 дърва, каквито аресате“. Това направиха. И догде да изправим черквата, ферманът й доде от Цариград. Садулла бей беше пияница, но всичко се от него вършеше в управлението: он беси, он коли.

Когато захванахме черквата, беше се наредило така: по петнадесет души даром да работят във всеки ден, догде да се изправи дуварът на черквата; и това тъй си следва, догде да се доправи и свърши дуварът. Хранилката на дюлгерите беше изобщо от селото, но никой се не противеше, защото много се радваха, че си правят черква в селото.

ПЪРВИ СБОР В СЕЛО АРАБАДЖИЕВО. 23 април 1861 година (Великден и Гергевден беше на 23 април в един ден) проводихме калески по околните села, та поканихме гости, че ще правим сбор на Святи великомученик Георгия три дни.

Надодоха много гости: хора̀, гайди, кавали и свирки като на сбор, пехливани; два дни софрите се не вдигнаха от черквата; из село башка — кой ти е видял, хората се радват, че имаме сбор. На къраасъ бюлюкбашията Смаилаа Крачола само 18 агнета заклаха, та изяде с гладните си кучетари!

Всичкото стана добро и благополучно. Само от едно нещо се наскърбиха някои и други лица от селото ни: че Господин Кънев и писарят Станчо Добрев, двамата по-напреж парите, които паднали от волни помощи, броили. Това не беше погрешка, но имане, знаят реда му. Подире се поправи тази погрешка и всички кандисаха на сметката и я подписаха, защото имаше и от околните села черковни настоятели.

308 ТАКЛИТ ПОПЧЕ. Уста Дончо и Куюмджията (Златаря) Стоян от гр. Стара Загора. Уста Дончо ушил един кат черковски одежди, а Куюмджията Стоян ги заплатил. Донесоха ги двамата, за да ги подари Стоян Златаря на черквата „Святи великомученик Георгий“. Додоха на гости на баща ми с него. През деня, къде са ходили, посръбнали си малко, та додоха кефлии вечерта. Стоян Куюмджията каза на баща ми:

— Аретлик Кънчо, аз донесох едни черковни одежди да ги подаря на черквата „Святи Георгя“, ама ги оставям на даскала, като го запопим, той ще ги облече в черквата най-напреж. Ама искам и сега да ги облече: да видя дали ще му приличат.

— Не прилича, чичо Стоене, грешно е.

Уста Дончо:

— Облечи ги, даскале, те още не са осветени, няма грях. Аз ги нося от тезгяха (шивачницата).

Няма що да сторя, послушах ги и облякох онези ми ти черковски свилени одежди: лъснах се от петите до главата в ширити.

— Много му приличат, аретлик! Честито ти, попче — скочи чичо Стоян Куюмджията, та да ми целува ръка.

— Бре, чичо, какво правиш, то е грешно?!

— Какъв грях? Само брадичка няма, тя ще порасне.

— Чичо Стоене, окол брадата колко работи и забикалки има…

— Има, не има, я попей ни една попска песня.

— Да попея, нали искате, ама не съм поп.

— Ний ще те направим.

— С вино не става (…)[13]. Сега се пееше „Ангел вопияше“, но като не служим в черквата литургия, изскочи ми из уста да ви го 309 попея: „Стояна бида̀ бидѝли, бидѝли и укривили“ (…)

310 Гюлнят [?] — жена ми, като ме видя [ла] облечен в черковските нови и свети одежди, много ме харесала и иска да стана поп.

ОТ ВЪЛК ПО-СТРАШНО. Сбор, гости, всичко беше. И всеки си отиде. Аз занесох одеждите на черквата. Дядо поп Паскал, като му се поокъсал епитрахилят, взел от черквата новия и захванал да го употребява повън. Веднъж, като си отивал за в града, извадил си книгите заедно с епитрахиля на пътя. Случило се, та ги намерили на Дишленов Минча момчетата, които пасели овцете. Чудили се какво да ги правят, взели, та надянали епитрахиля на една овца на врата и я пуснали. Тя повлякла епитрахиля и се подплашила от него. И иска да влезе в овцете, но те бягат от нея. И тъй пръснала беше всичките овце по 5–10 на едно място из корията. Три дни ги търсиха, догде да ги съберат, а от епитрахиля беше останало само едно късче около врата на запопената овца. Само се не пукнала клетата овчица.

СЕЛСКИ ДАНОК. В селото имаше мухтарин с помощници ази. Мухтаринът събираше селския данок с четеми от клечки, нанизани на една връв, и данокът написан на един сарък. Мухтаринът носи четелите на сисло на ръката си и се гордей, че е мухтарин в селото. Когато се поиска данок да се събира от селото, дохажда бюлюкбашията (къраасъ), та го събира, или едно-две заптиета. Бюлюкбашията Смаилаа (Крачола) отишъл в Ахиево да събира данока, а в нашето село проводил Ибиша, един от заптиетата си, да събира данока. Това беше през рамазана им, когато деня постят, а вечер ядат цяла нощ баници, кокошки и тъпкани фитове с ориз и шекер, и без пиринч-халвасъ ги не бива. Не е ербап магарето ми да напои или дама ми да изрине, но като цар се разполага в българските къщи и не дава да го погледнат или дума да му продумат, като е рамазанли. Ибиш заптията беше кондисал в Герганов Тодоровите. Баба Тодорица му постлала под сайваната вънка един хасър, отгоре нова черга, а връз чергата плъст на четири ката. Тоз въшливият келяв кучетар ще я напълни с въшки, но не пита, самичък си ги взема от юклюка и си постила, та ги пълни с въшки. И подир — една неделя парене и пране, догде да се изчистят въшките му, и пак остава за мая по децата в къщи, догде да пристигне друг гост като него.

Мухтаринът беше Жеко Минчев (Папулов), а селският кея — чичо Стоян Чаушина. В този ден мухтаринът Жеко Минчев ме повика, за да му помогна в някои сметки. Аз отидох и седнах при Ибиша, но не на постилките му, а отстрана под сайваната. Мухтарина нямаше при нази. Кеята извика насред село: „Да дохажда всеки да си плаща данока“. И захванаха да дохаждат, който има пари и който няма. Кой как доде, Ибиш го изправи срещу слънцето гологлав: стана цяло хоро или на въже навързани срещу слънцето. Бакалинът Нейко Стоянов (Хаджиев), запалил тютюновата си луличка, накривил шапката си на ухо, пуши тютюн. И иде при Ибиша. Ибиш, сърдит, скочи на крака и извика: „Бе карсънъ кефири… Какъв биваш на днешний ден да пушиш тютюн насреща ми? Не знаеш ли, че съм рамазанлия?“. Нейко Стоянов каза: „И аз твойта жена…“ — и назад през плета, не може да оправи вратника. Ибиш, още по-много стана лют, скочи, та ги запря в яхъра, които бяха дошле да плащат.

Кеята Чаушина Стоян Кънев често заминува и влиза в къщи и из другата врата излиза. Ибиш казва: „Чауш, идолопоклонниците искам!“ Чаушина: „Сега всички ще ги докарам“. Влезе в къщи и дигне ибричето с ракията, та пие, което беше на рафта в другата къща. Баба Тодорица казва: „Стояне, да се не опиеш, че ще те бие Ибиш“.

313 Ибиш не му стига, гдето не остана в село жена ненапсувана от него, ами си позволи: на черквата ви, иконите ви, кръста ви. Аз като слушах мръсните му думи, наду ми се коремът и не можех вече да го търпя: ще ставаме на кълбо. Чичо Стоян замина и влиза в къщи. Ибиш: „Чауш, искам ги сега гяурите!“ Аз влязох в къщи и казах на чича Стояна Чаушина (…), че Ибиш, това гнусно куче, псува черквата, иконите и кръста, и тебе… Той вдигна ибричето с ракията, та се напи и каза: „Сега да му таковам жената…“. „Дръж, аз ще ви помогна…“ Кеята Чаушина Стоян излезе вънка и каза на Ибиш: „Ибиш, верицата ти женска (…)“.

Ибиш като бесен скочи. Имаше една вила, опряна на стената близо до него, рече да я вземе и да бие Чаушина. А Чаушина хвана вилата, въртяха вилата двамата в ръцете си. Чаушина отърва вилата, хвърли я настрана и забра Ибиша с шамари, та го наби. И като го остави, заплюва го, та хракна храчки на брадата му (…) Пусна го и излезе из двора навън с думите: „Хубай мисли, Ибиш!“.

314 Ибиш седна на постелката и захвана да си говори така: „Язък за джандарлъка ми. В тези чисти и благословени дни би ме този безбожник идолопоклонник. И в устата ми плю. Сега ще иде при Смаилаа, [той] го слуша, ще ме изпъди. Ах, да беше Юсеин тука, да го хване (…)“

Мина се малко време, Чаушина ходил на Ахиево при Крачола Смаилаа, та се оплакал. Крачола му дал едно писъмце: да си върви Ибиш от село право в Стара Загора. Чаушина донесе писъмцето, показа го и каза на Ибиша: „Хайде, Ибиш, вдигни си дирника, изпъден си“. (…) Доде мухтаринът Жеко, Господин Кънев, Петко Велев и Кънчо Стоянов, та ги опростиха. Целуна Ибиш на Чаушина ръка и остана в село да събира пари, ама укротя като агне: този ли й Ибиш, дето ги беше изправил срещу слънцето… Мисли, че е на друго село. Това го викат Арабаджиево, тъй направят чуляка: хем да яде даяка, хем като млада булка да целува ръка на кума си. Хаджиев Нейко запалил и пуши тютюн срещу Ибиша, но Ибиш го не види, макар че било рамазан…

* * *

Деветий март месеца от хилядо и осемстотин и шестдесета и първа година, в четвъртък преди пладне, часа два, роди ми се отроче от мъжки пол — в прихода на церквата „Святи великомученик Георгий“, святотърновска епархия, и се именува в святото кръщение Теню. И възприе от свещената купел от Теня Славов (Сийрекбасанов) на деветнадесетий същий, което се кръсти от енорийски ни поп Ласкала Желев в село Арабаджиево.

РАЗГОВОР МЕЖДУ СЪПРУГ И СЪПРУГА.

— Жено Дешке, какво да правя, не знам, подлудиха ме тези хора, като да ме тътрят насам-нататък зарад този папазлък, не ме оставят на мира. Да бягам ли, не знам какво да сторя! Никак не съм им се обещал, откак се отказах.

— Минчо, аз станах причина, та се отказа ти, но сега ви моля, прости ми и приеми този чин, та се запопи. Аз от сърце желая и искам да се запопиш.

— От сърце желаеш и искаш да се запопя, ама знаеш ли попство какво й тежко нещо? Ако умре на попа жена му, и той немой да се ожени за друга. Поп веднъж бива женен. Ако умре попът напреж, жена му, ако иска да се жени, заравят й попа с очи надолу в гроба, разбра ли?

— Разбрах. Аз искам да се запопиш, че каквото Бог ни подари, то ще да е. И нека бъде волята му! Само се обещай, да чуя.

— Виждам аз, ти откак ме видя, та се облякох с попските церковни дрехи, много ти се ревне да стана поп.

— Не е лъжа, много ви приличат.

— Ето от днес се обещавам и давам честна дума, ако е благоволил Бог и ме е помазал да стана служител в святата му церква, нека бъде волята му. Ама ти знаеш ли, че сега и владици нямаме, де ще идем, не знам; търновският владика не се припознава от българите.

— Белким все тъй ще върви? То ще се опрай на една страна. Ами кога се запопиш, и ти като дяда поп Паскаля ли ще си?

— То се знай, че такъв ще съм. Поп какъв бива, да не бъде рогат…

— На Еленка Желчовица детето умря. Заровили го неопято. В събота дядо поп доде на гробищата. Еленка му се моли да й опей детето, но той не рачи, защото нямали пари. Тя си поплака, а дядо поп си напълни дисагите и тръгна да си отива. Като минуваше по дядова Танюва мост, конят му се подплаши и падна в реката, та му измокри всичко на коня, щото имаше. Много жени казаха, че му било хак.

— Белким жените са долни на света. Те, като си посръбнали, станали светици и каквото речат, Бог ги слуша… Аслъ му й хак, то му й енория, което му се пада, взема си го: що е попово, то е готово. И аз, ако стана поп и надяна калимавката, каква стока ще да съм, Бог знае. Чу ли?

317 НОВ УЧИТЕЛ. 18 януар 1862 година доведохме даскал Тача от Стара Загора, един от старите даскали, та го условихме за даскал в селото ни, който беше учен: гръцки и български прочита и в черквата пей. Него препоръча дядо Митрофан. Аз дадох обещание на чорбаджата, че желая вече да стана поп. Те се зарадваха и ми се обещаха, че догде да се запопя, ще ми плащат една част възнаграждение от черквата.

КРАДИКОНЧЕТА. Велчо Лесов, Гайдаджи Рали Тодоров, Господин Колев, даскал Михал — карабурунци; Матьо Мандаджи Желев — Кавашка махала; Кеменчеджи Герги, Тинко Карапетров от Боздуванджий; даскал Йовчо, даскал Нейков и други още, на които съм забравил имената, как се й случило, та са ходили при хаджи Захария Княжески, та им открил за востание. И те ще освобождават България.

Вятър ечи, Балкан стене, сам юнак на коня (2),

с труба зове своите братя: всички на воружие!

Дойде време, ставайте, от сън се събуждайте,

доста робство и тиранство, всички на воружие.

* * *

Четири века и половина как в робство гинем…

* * *

Неща злато, неща сребро, ни на света богатство,

на братя, сестри свободата искам. (…)[14]

318 Мирише на барут и намазано със сапун въже, да не убива на врата.

КОШАРА БЕЗ ОВЧАР. Дядо поп като не дохождаше всяка неделя на черква, ний двамата с даскал Тача четяхме правило в черквата. Случи се в една неделя, та додоха от селата черковните ктитори. Пак нямаше свещеника в черквата ни. Излязоха из черква, та се развикаха: „Каква е тази работа, кошара без овчар! В петък да идем всички на общината и няма да държим вече даскала, ще го запопим. Няма никого да слушаме“.

ВОРМАН ПАПАЗЪ. Господин Кънев, Петко Велев[15], Жеко Минчев, Петко Стоянов, Станчо Добрев, даскал Тачо и баща ми Кънчо Стоянов; Червен Иван и Дичо Грозев от Талашманлий; Кълвача Желю от Топракхисар; Седю Павлев и Господин Станчев от Боздуванджий; Дачо и Колю Дончев от Малко Кадиево; Стоян Станчев и Никола Янков от Г. Кадиево; Бозака Стоян, Камбура Йорго от Ахърито — с тези лица отидох и аз заедно в Стара Загора, та се представихме в старозагорската черковна община. От черковните — дядо Митрофан каза: „Ний даскала ви знаеме и ще го запопим“. Хаджи Господин: „Даскалът им е за в сегашните времена, е и по-добър и от нашите свещеници“. Тодораки Хаджикосев: „Нека остане даскалът тука, да иде при даскал Шишков[16]; той предава богословие, да учи. А ний да пишем в Цариград. Да го не провождаме напразно да харчи пари, догде се не научим има ли време да го запопят там българските владици[17]“. Юнашко сърце не трай. Петко Велев: „Нека се учи. Ний не щем ворман папазъ“. Дели Леко попита: „Кой ви й попът?“ Петко Велев: „Поп Паскал, ама той гръцки чете“. Дели Леко: „И гръцкото му й такова, да му (…)“

ДАСКАЛ ЙОВЧО НЕЙКОВ. През велики пости отидох в главното училище „Святи Николая“ при даскал Тодора да уча, препоръчан от общината.

Даскал Йовчо Нейков, който беше даскал в Ахърито, остави и доде да учи заедно с мене с цел, като се запопя, да го доведа в нашето село за даскал. Учих катехизис в училището и се навъртах в черквата „Святи Никола“, та пеех [в] празнични дни.

Наню Тодоракев, Колю Ганчев, Пенчо Хаджиславов, Савата Софтата[18] и други още другари много се обичахме и почитахме още от малки, кога ходихме на светиниколаевското училище в град Стара Загора. В него време беше с нас заедно и Васил Гинин[19], който много пакости правеше: кой да хвърли камък в турски двор — Васил Гинин; кой да се сбий с турчетата и гони еврейчетата из улиците — В. Гинин. Кога се надскачвахме, само той и Васил Тошев ме надскачаха. Вуйчо му хаджи Василий какъв добър духовник беше! Понякогаж дохождаше с мене в село и по пътя — беля. Веднъж беше добил едни турчета, да го бяха удирили, обесен беше. Умът ни беше и на двамата, кажи, еднакъв, а и за това се много обичахме и слушахме с него. Вуйчо му много пъти ни съветуваше, но ний малко слушахме умните му духовни съвети.

ЧИБУКЪТ МУ СЕ СЧУПИ, ЛУЛАТА МУ ИЗСТИНА. Мухтар Димитър Карастоянов от с. Ахърито (Кралево), който беше толкова почтен и обичлив на турците, стана още по-славен, на когото думата се слуша и почита от прага до вратата. Умря жена му. Той се ожени и взе за жена една гражданка с шарени червени шалвари. Двамата много любов имаха, а не им било за добро. На мухтар Димитра изхърка и изстина лулата; жена му мъкна, та завлече, доколкото можа, в града; син му Стоенчо Мринката ожени се и взе за жена Нана Капул Минчева от с. Арабаджиево; и те се много слушаха, като че бяха на едно сърце 321 лежали и от една ябълка разрязани. Казах, че Стоенчо и Нана много си приличат: хубавичко пият винцето и двамата засмени и пияни. Пиха, продаваха — най-сетне и нивите. Всичко разправиха. И най-подир — аргати в Дурмуш бея или Араб Емина. Братята му Енчо, Андон, Герги — пръснаха се и замряха без време. Не остана нищо от бащинията им. Отдето дошло, и там отишло… Безправедно спечелено, не стигнало трето коляно.

БУЮК ДУВАНДЖИЙ (ГОЛЯМО ДУВАНДЖИЙ). В това село живееше прочутий разбойник Минчо Мазнеолу, от когото и неродено дете проплаква в майчината си утроба. Един момък на име Иванчо, едничък на баща и майка, влюбил се в дъщеря му Еленка, която искал да вземе за жена. Веднъж този проклетник Минчо Мазнеолу видял Иванча, че приказва с дъщеря му Еленка, взема си пушката и отива, та завардюва Иванча на пътя. Убива го и като отрязал дясната му ръка, хвърля тялото му до пътя в йормакя, а ръката в къщата си и я дал на момата си Еленка да я скрий, да гледа, кога й домъчней за Иванча. Някой, като пътува из пътя, а ако се отбий да види в йормакя какво смърди, той го повика и му покаже ръката Иванчова и каже: „Видиш тая ръка? Искаш ли и ти да му станеш другар?“…

Моми да тръгнат да играят и пеят по Лазарица, Връбница, най-напреж нему ще пеят и играят; и тъй коладници и калесарници. Каквато и булка, най-напреж нему ще полей и ръка целуне. И поп да ръси — от неговата къща ще хване, че брада не остава…

На една Колада, като отишле да му пеят в къщи момците коледари, един майчин и бащин и от него по юнак отвън сполучил, та пъхнал пушката си в една малка дупка от керемиди през дувара на къщата, която му служела за мазгал. Когато Мазнеолу Минчо се разгърдил и разлигавил срещу огеня, момците пеят му и се чудят с каква песня да му преугодят. Момците аминджии, които седели прави на крака, случило се един момък, та запушил дупката с гърба си. Онзи отвън го побутнал веднъж и дваж, най-подир хубай го гъкнал в ребрата и той се изместил от дупката. И пушката пукнала. Мазнеолу Минчо се захлупил в огеня и го залял с кръв. Малко останало да окървей четиритях ката плъст, на която седял в кьошето.

Тъй свършил живота си прочутнй герой Минчо Мазнеолу. Никой не отишел на погребението му. Жена му го качила на една диканя и сама го погребала. Той имал другари, но никой го не почел да иде на погребението му, защото от умряло магаре вълк се не плаши, нето страхува. На жена му не останало време да му раздава, защото много човеци го почели, та му раздали. И не се минувало наоколо, гдето бил погребан. Тъй дума поговорката: „Прави добро, да намериш добро“. (…)

ПОПСКИ РАХАТЛЪК. Приказуваше поп Атанас Икиликя на баща ми, а аз съм слушал от него. Този свещеник Атанас Икиликя беше родом от град Стара Загора и беше около осемдесегодишна възраст. А аз бях около 10–12 години момче в това време. Той се наричаше и Трънкина поп, защото попадията му я думаха Трънка. (…) И беше на майка ми роднина. В него време какви ли са биле черквите в земята дълбоко изкопани, някоя керемида, ако падне или се вчупила, вечер ще турят друга, но да бъде като същите.

Казва поп Паскал Желев, че акарджанската черква „Свята Богородица“ била твърде малка и в земята вкопана. Кога се случело да се вчупи някоя керемида, ще търсят съща такава керемида да турят на мястото й, и то вечер — нощя. Ще опънат един тел от черквата до външната врата на улицата, на тела на края при церквата ще има звънче закачено. Един ще се качи на черквата да тури керемидите, а друг ще варди на улицата и ако види, че се зададе някой турчин из улицата, ще даде знак, като опъне тела и звънчето удари. И който покрива на черквата, ще слезе да се скрий, догде замине турчинът. И пак ще се качи да покрива, и то нощя, кога всички спят. Ако се случи да видят турци и се докаже, че поправяли черквата без тяхно дозволение — бой, глоба и затвора. Търпи душа, черней кожо…

В тази малка черковка имало много стари рукописи[20], които биле запазени в една стая. Но тогавашний търновски митрополит, като ги узнал, казал на черковните настоятели и на още други богобоязливи хорица, че свято причастие кога капне на дреха, изгаря се; тъй и тези святи книги, с които се е служила свята литургия, трябва да се изгорят. И взел, та ги изгорил в черковния двор. А колкото се опазили, та останали неизгорени, тях турили в основата, кога правили изново черквата „Свята Богородица“. Така са постъпвали лукавите гърци-митрополити с нази и със святите ни безценни различни старобългарски рукописи. От турци лошо, а от гърци още по-лошо! В тази черква гръцки служеха и четяха.

325 Ако има на някое село кръщенки, ще идат от село с кола да вземат свещеника от града. Свещеникът ще легне в колата и ще го завият с парцали и затрупат отгоре с треволяк или чарпалък от дърва. И тъй ще го занесат в село да кръсти децата. Другояче, ако ги срещне някой турчин и подуши, че има в колата поп, то да видиш тогази дране попска кожа…

Тогази такъв бил обичаят: ако си на кола качен, като видиш, че турчин иде отсреща, ще слезеш от колата, ще си снемеш шапката и ще чакаш, догде да мине агата. Да те срещне или стигне, все този обичай трябва да изпълниш, че — бой на умряло… Че кога иска да бий, той ще поиска прахана да му секнеш да си запали лулата; или пък — хляб и вода. И това ако се не случи, да траят костите на онзи клети сиромах българин! И кога се набий, каже: „Така вий, българите-гяури, сте дадени от Аллаха (от Бога) нам: да ни храните и да си опитваме ятаганите в гърбовете ви. И ако щем, живи ви оставиме, всичко ни й дадено на ръце да вършим на вас. И жените ви са на наше разположение“.

Пламни, пламни ти, любов гореща,

против турци да стоим насреща…

Тази е песента!

ПИСМО. Хаджи Захария Княжески повика ме в къщата си, гдето живееше, и ми даде да прочета писмото, проводено от Цариград от владиците български. В писмото така пишеше: „Не проваждайте кандидата, когото сте приготвили за свещеник, да прави разноски, защото нашата работа е непозната“.[21] Общинарите били писали в Цариград да питат и хаджи Захария Княжески бил писал.

ПАПАЗООЛУ ЙОРГИ И ДОНЧЕВ КОЛЮ. Папазоолу Йорги държеше под наем кир Стойков дюкян при големия алан в г. Стара Загора, а Дончев Колю от с. Малко Кадиево дошъл на пазара, защото пазарът в това време ставаше в срядата във всяка неделя. Препират се двамата за моя папазлък.

Дончев Колю казва: „Ще проводим даскал Минча в Търново да го запопим на гръцката владика“. Йорги Папазоолу казва: „Не мойте го запопи“.

На тази им препирня иде отсреща дъртия, баща му Папазоолу Митю. И попита Коля: „Какво се препирате с наш Йоргя?“ Дончев Колю казва: „Чорбаджи, направихме си хубава кошара, ама овчар нямаме. Искаме да си направим овчар в тази кошара, да ни кърми с ярмица“.

Папазоолу Митю ме видя, взе една скамля и седна на нея. И каза на сина си Йоргя: „Дай ми един лист книга“. Взе книгата листа и написа на него на гръцки език, защото той гръцки четеше, даде ми писмото и ми каза: „Вземи това писмо и иди в село, приготви каквото ви трябва и ела да ви извадя тескере (пашапорт), за да ви проводя при търновската владика да ви запопи. Зари сега е опасно без тескере“.

Този Митю Попович в града всичко от него се вършеше: което рече между турци и българи, думата му се не местеше. Толкова влиятелен беше!

Взех писмото и си отидох в село. Като казах на чорбаджата, те се зарадваха много. Направихме още едно писмо от страна на селяните и го изпроводихме с даскал Йовча Нейков в Казанлък до Груеолу Стоенча[22]. Йовчо ходи в Казанлък и оттам донесе писмо: Груеолу Стоенчо ме вика да ида в Казанлък, оттам той да ме изпроводи в Търново.

Груеолу Стоенчо беше запознат с баща ми Кънча Стоянов, Господин Кънев и Нейка Стоянов (Хаджиев), когато биха хаджи Нача в Стара Загора. В това време Хералията от Казанлък и Груеолу се бяха захванали на егда. Груеолу, като отиваше в Едирне да се оплаква, замръкна в нашето село да преспи в Хаджиев Нейкови. През нощта пристигат от Хералията тайно изпроводени турци да убият Груеолу Стоенча, гдето го пристигнат, както подкупиха Бекиря, та уби хаджи Нача в кафенето посред пладне. Нашите виждат тази тайна тълпа турци през нощта, като заобикалят двора, за да убият Груеолу Стоенча. Казаха му и изгониха турците. Груеолу ходи в Едирне, свърши си работата, върна се в Казанлък и съдра турчел ята с бой.

На Груеолу Стоенчо баща му Грую бил тапиндия на султановата войска, на валиде-султан в Цариград и бегличкибашия. И запознат с валиде-султан, царската майка — султан Махмудица. Затова му спомагна, та съсипа казанлъшките деребейовци и голите зли турчеля. Всички треперят от него. И каквото каже, това става. В двора съди, там на крака му отиват кадия и каймакамин за каквато важна работа ще се върши.

328 ЧЕРКОВСКИЯТ КОН. Натъкмих се, каквото ми трябва, и ударих на десет бели листа селския и черковски печати. Отидохме в града, извадиха мене и на даскал Йовча Нейков тескери-пашапорти, защото бях пазарил Йовча за 200 гр. да идем и да се върнем.

Вечерта останахме в града, че сутрената ще пътуваме. Пусти кон, мерлем той да бил краден. Дошло време да го намери сайбият му. Вечерта конят се подплаши и хукна из една улица. Ето и сайбия му насреща. Хваща коня и казва: „Конят е мой“. И взема си го. Този кон го беше подарил на черквата къраасъ бюлюкбашия Смаилаа Крачола. Баща ми Кънчо, Господин Кънев, Петко Долапчиев, Колю Дончев и Дачо и други още, които бяха дошли да ме изпроваждат, отидоха си вечерта и не знаят за коня нищо.

Сутрената се озъртах насам-нататък като изтърван заек и хайде къде село. Като да влизам, видя ми се много срамотно, защото се връщам, какъвто излязох из село. Много мислих да се откажа, защото ми се струваше, че това връщане не е на добро. Но не го направих и никому не казах.

Взех нашия кон, отидох пак в града. И тръгнахме да пътуваме — часа по 10 по турски — за в Казанлък. И вечерта останахме да преспим на къра срещу Дервеня.

ВЕЧЕРНИ ГОСТИ, ДЪРТИ ХАЙДУТИ. Даскал Йовчо Нейков, моят другар, ми казваше още догде не бяхме тръгнали, да взема много пари, че ако се не случи и посрещне работата ни, да купим вълна назад. Аз му казвах, че не ни трябуват пари. Ще нося колко за харчлък в пътя. Кога стане нужда за пари, ще изтегля с полица.

Вечерта, часа около 2–3 през нощта, конят се стресна и захвана да се озърта. Даскал Йовчо каза: „Не бой се, те са наши другари“. Кога додоха при нази — тая хайдут Велчовата тълпа от Карабурун отиват в Габровското востание[23] да освобождават България. (…) Преби ме сън, заспах. Кога се събудих, нашите другари изстинали, няма ги никакви. Като бях заспал, сънувах, че минах по мост на една голяма река и ходих, та се запопих. И кога се върнах, тази река я прескочих. Казах на даскал Йовча съня си, той ми отговори: „Каквото беше, то беше. Мина се. Ишалла хайрдър“ [Дано е за добро].

ВТОРИ ИЗПОВЕД. В този ден пристигнахме рано в Казанлък. Отидохме при владишкия наместник поп Гърдя. Ходихме заедно, та се явихме и при Груеолу Стоенча. В това време правеше сватбата[24] на големия си син Груйча, но пак не остави нази. Каза: „За утре всички писма от моя страна до владиката готови са. Гледайте вий вашата работа. Сутра елате, вземете писмата и на добър час ви!“

Поп Гърди ме изповяда, даде ми свидетелство. Остана време, та ходихме на Кайнарджа при сватбарските угощения, та слушахме чалгиите. И нази гостиха. Такава сватба кой беше виждал, нито на съня си сънувал! Не е за изказване…

ГАБРОВО. Вечерта преспахме в поп Гърдя. Сутрената прибрахме писмата, тръгнахме и благополучно пристигнахме в Габрово, ако и да беше май опасно, като виждах бити и в кръв отънали момчета, вързани и напреж конете ги тъпчат. Хеле нашите другари се не случиха да ги видим в това възнаграждение.

18 ЮНИИ 1862 ГОДИНА. ВЕЛИКО ТЪРНОВО. Сутрената, като станахме, от Габрово през Дряново и стигнахме във Велико Търново. Това пътуване беше много опасно, но хеле никой ни не закачи. Оставих коня и книжата на хана, а гостувахме на Терзи Минча в къщата. В тази къща на Терзи Минча беше скрит в юклюкя Иванчо, на пашата пайтонджията, който побягнал от Габровската чета. Казваше: „Да ида да се явя на пашата, дали ще ме опрости?“ „Ще ви опрости на въжето… Не се плаши, Иванчо, ний сме за това родени и не трябва да се плашим от смърт“.

СВЯТИ ТЪРНОВСКИ МИТРОПОЛИТ ГРИГОРИЙ. В този 19 юний 1862 год. отидох при св. владика, направих поклони, та му целунах святата десница и му предадох пликата с писмата заедно. Като ги прочете писарят му, на владиката стана много драго. Усмя се до ушите, като го поздравят от Казанлък Груеолу Стоенчо и от Стара Загора Папазоолу Митю.

Протосингелът му Хрисанда ме изпита пред владиката (…) надве-натри. И това беше. Каза ми владиката да си приготвя дрехи за Петровден. Попита ме владиката: „Като ще те запопя, къде ще ви проводя? Имаш ли писмо от селото?“ Излъгах: „Имам“.

331 Взех от белите листове един, на които бях ударил печатите, та написах от селото от страната до владиката да ме запопи за черквата „Святи великомученик Георгий“ в с. Арабаджиево. Подписах 120 души[25] и занесох на владиката писмото в плика. Скроих си дрехи да ми шият. Ходих на Търновската българска община, та се явих да видя какво ще ми кажат, като съм отишел при гръцки владиика да се рукополагам за свещеник. Те ми казаха, че владиката щял да ни запопва, то ни не вреди. Ний пак си вършим работата: „Но ти, кога те запопи, от 6 турски лири да му не даваш нагоре. Или дай нам парите да му ги внесем“.

Кога бях при владиката, протосингелът[26] му Хрисанда каза една дума: „Да видим сега кой ще стане за търновци поръчител, като не припознават владиката?“. Хрисанда беше родом българин, но с кремък за дране калугерин.

Тази четица[27] [от] Габровско [то] востание, която ще освобождава България, като станала от „Св. Преображенский манастир“, догде да пристигне до Лясковский обител, в пътя убили двама турски заптии и един циганин и ги изгорили. В Лясковский манастир ги посрещнали радостно, гостили ги, поили ги. Вечерта, кога излезли да освобождават България, войводите, които бяха сърби[28], избягали. И другите, като видели таз измама, разбягали се. Видинлията Илия[29] ги предал, казват хората.

332 Игуменът хаджи Теодосия и брат му хаджи Йосиф[30] от Лясковский манастир — запрени и двамата в Търново; поп Димитър[31]от Габрово — и той затворен. Този свещеник много го мрази владиката, защото му правил пакост: да му не дават владичина.

Ганчо и Койчо[32] от Стара Загора те се още крият. Ганчо много ми се моли да му дам тескерето си. Бърните му се бяха цепнали. Не можаха да се отърват сиромаси. И двамата ги обесиха в Търново.

На 29-ий ден юний 1862 год., Петровден, в митрополията в „Святи апостол Петър и Павел“ черквата ме направиха дякон. На 30-ий служих дякон, а на 1 юлий — „Святи безсребреници Кузман и Дамян“ — ме запопи[ха] и станах цял поп.[33] На 2-ий проводих парите с Костандя Хаджидимитров от Стара Загора, който се потъкмил с 8 желтици всичко.

Мой даскал Йовча изгубих, не се прибра. Намерих го на един хан, приказва с един шпионин, който го беше запитал: „Ти си гражданин, опънат с панталони, пък в село живееш?“ Йовчо му отговори: „Имам чифлик в селото. Ето и попа, когото запопих за селото“.

Да си късаш главата от чифликсайбия…

На 3-ий ходих при владиката, та си прибрах от него писмата, взех му благословията, пазарих си, какъвто пазарлък ми трябваше, и си тръгнах.

ГОЛ ДАСКАЛ ТЪЙ БЯГА (БЕЗ ПАРИ). Когато си тръгнахме, тръгна с нази и даскал Апостол от Беброво, който беше учител в Обруклий, Едирненско, и познат мене.

334 Даскалите Апостол и Йовчо много бързат и вървят много напред мене. (Йовчо знаел.) Когато влязохме в Килифарево и хамен наближихме да преминуваме река Янтра, извика човек отподире: „Дръжте тогози с черния кон“. Апостол издума: „Назадте, не ви трябва“.

И никой не посочи да спира даскал Апостола.

Минахме Янтра и си следваме пътя.

Този човек бил от Търново. Апостол го извъртял, та взел пари от него. И човекът, като подушил, че Апостол бяга и няма да му даде парите, паднал в дирите му като копой и не искал да [го] остави. Казва: „До Габрово ще те гоня и пак ще взема парите си“. Апостол казва: „Ще ги вземеш, ама ще вървиш барем до Габрово“.

Човекът беше пеша и вървеше с мене. Гледам Апостола и Йовча: вървят напреж и се поспират тук-там. Бутнах коня бръжко, та ги стигнах. Мерлем, те планирали място, где да убият човека. Не скриха от мене. Казаха ми плана си. Аз ги спрях и човекът ни пристигна. Попитах човека: „Имаш ли тескере, като тичаш подир конете ни пеш? Язък е за тебе. Ти остави парите. И пари няма да ви даде Апостол. Ами не знаеш тези дни какво й и какви са. Не си в Търново, ами отиваш в Габрово. И щом идем, и ще те уловят, като нямаш пътно тескере“. Аполстол отговори и каза му: „Аз, щом пристигна в Габрово, догде не съм влязъл, право на конака ще ида. И ще кажа, че този човек е от онези, дето ги търсите сега. И мъчи се да избегне с нази. Не щем го, ей го, казвам ви“. Човекът заплака и каза: „Хем го направаш? Да те убий Господ…“. И върна се назад. Апостол каза: „Той щеше да ме убий“. (…)

Даскал Апостол от Беброво имаше брат Георги, който продаваше книги. И двамата станаха свещеници.

335 Като повърнахме жертвата назад към Търново, спряхме се при река Янтра, та се окъпахме. Апостол каза: „Измих се и нямам грях, че не дадох пари на моя курбан. И не ще да вземе от мене пари, защото има причина…“.

Отидохме къпани в Габрово и преспахме вечерта благополучно.

ШИПЧЕНСКАТА БАКАЛКА. Сутрената купихме си за ядене хляб, месо и риба печени и тръгнахме за Казанлък. Стигнахме в Шипка. Слязоме на един дюкян да ядем хляб. Бакалката беше жена. Турихме на конете малко сухо сено гамотрънливо. Когато се наядохме, искахме да заплатим на бакалката виното и сеното, защото за ядене си носехме. Виното изпихме, ами конете не яли сеното. А жената бакалка иска за него 3 гроша. И пак си взема сеното, което конете не яли (…) Тъй й говорихме, инак я убеждавахме с по-малко пари да и платим — тя не склони (…) Женски инат! Моите стоки и келепири, с които пътувам, и те нехаят. Сбраха сеното накуп, дадоха парите за него на бакалката, теглиха един кибрит на сеното, та го запалиха. Жената бакалка завика, та зарева защо й изгорили сеното. Те й казват: „Ти нази изгори, барем други да не гориш (…)“

Когато отивах в Търново, зад „Святи Никола“, къде табиите, един заек ми мина пътя. И кога се върнах, сякаш че ме е вардил, пак ми мина пътя. Казват, че заек кога минел път на човек, не било на добро. Но дано се разминеше с опачината на тази шипченска бакалка.

И когато ми беше сватбата, отивахме със сватовете на друго село да си взимам булката, и тогава ми мина заек пътя. Хайде де! И заекът е кротко и тревопасно животно (…) но неприятелите му много. Всеки го гони и иска да го улови и изяде.

ВЛАДИШКИЙ НАМЕСТНИК ПОП ГЪРДИ В КАЗАНЛЪК. Като излязохме от Шипка, проводих даскал Йовча напреж да иде, да обади на поп Гърдя, защото така ми беше наръчал. Ний с Апостола вървяхме, почивахме по пътя. Когато наближихме Казанлък — [насреща ни] свещениците: поп Гърди, поп Антон, поп Калчо от церквата „Успение пресвятая Богородици“ в Калпакчийската махала; поп Иван, хаджи поп Никола и кеката поп Христо от церквата „Св. Иван“, Пасрака Иван и още някои, които ги последвали. Посрещнаха ме, целунахме се, влязохме в града — и на церквата „Святи Иван“. Като тъй вървяхме из улиците, слушах някои си, като думаха: „На Груеолу попът доде“.

Отидохме в къщата на поп Гърдя. Тази вечер неизказан гуляй стана, като че на поп Гърдя син се запопил.

УПОКОЙНИЙ СТЕФАНЧО. На 5-ий ден юлий поп Гърди каза: „Отче поп Минчо, вий и да си отидете, пак ще останете в Стара Загора да държите четиридесятница. По-добре ще сторите да останете тук, в Казанлък, защото на Свята Богородица в Калпакчийската махала ще държат четиридесятница на Стефанча. Вий в делнични дни ще служите там, а в празнични — на святи Ивана в черквата. Ний ще ви изпроводим готов поп. И да ви порасне малко брадата“ — смей се и пак говори. „Ще остана“.

Написах писмо за в село. Дадох го на даскал Йовча и ги изпроводихме двамата с Апостола да занесат писмо в село и да си вземат бакшиша от попката: че нейният другар е брадато попче и остана в Казанлък благополучно.

Захванах да служа в черквата „Св. Богородица“. Първите ми учители на папазлъка ми бяха поп Антон и поп Калчо. Поп Ставри беше скоро умрял. Тези свещеници бяха много добри и много спокойно прекарувах с тях. Обикнахме се с тези свещеници и искат да остана в Казанлък на поп Ставревата енория в черквата „Свята Богородица“ при двамата им — поп Антона и поп Калча. Един от черковните настоятели каза: „Груеолу не рачи да изпроводи нашия даскал Йосифа да го запопим, ама видиш ли отстрана запопюва и иска тук да ги оставя“. Този настоятел — роднина на даскал Йосифа, и мисли, като хортуваме, че [съм] останал.

Ходих, та поръсих из къщите целий Казанлък. Храмът в Куленската махала е „Святи пророк Илия“. На 20 юлий там служихме [с] поп Гърди и куленски поп Иванчо.

В това време брат ми Слави дошел да мели брашно на 10-тях камъка воденицата, защото реките по нашите села били пресъхнали. Излязохме из черква, видяхме се. Той бил в черквата, ама кой знай. Каза ми, че всички [са] живо и здраво. Само кога сме биле в Търново, чуло се за мене, че ме обесили в гр. Русчук. Баща ми и майка ми много плакали. Баща ми по два пъти на ден ходел в града да се [на]учи и дано чуй нещо за мене. Това жена ми не знаела. Най-сетне баща ми, като получил писмото, което бях изпроводил от Търново, занел го на даскал Минча, та му го прочел. Даскал Минчо, още писмото непрочел, като видял подписа ми, казал му: „Кънчо, честито ти попче! Той се запопил. Радост и търпение!“. Баща ми взел писмото и на един солук си дошел в село.

КЛЕТИ КАЛУГЕРИН, ИЗЯДОХА ГО МУХИТЕ. Имало обичай да перат на река Тунджа отърнени вехти одежди, пердя и други черковни неща свещениците и черковните настоятели. Един ден повикаха двама рибари, та им казаха: „Сутра рано да идете за риба“. Други сутрената взеха месо и те отидоха напреж.

Пуснахме черква рано. Черковните настоятели натоварили на една кола, което ще се носи да се пере; вино, ракия, хляб — всичко на колата. Качихме се и ний, свещениците, и отидохме на река Тунджа. Дрехите опрахме. Риба, месо за ядене — всичко приготвено. Ядохме, пихме, пяхме, къпахме се, то не е за изказване… Добър обичай! Разноските от черквата…

338 Кандилавтинът беше калугерин. Напи се като данак (…) Прищя му се да се къпе, но немой да върви, ами се търкаля. Търколи се в реката. Захвана да се дави. Извадят го, той пак се търколи. Два-три пъти го вадиха. Най-подир Иван Келят го съблече гол, както от майка роден, та го върза за една върба и цял ден го ядоха мухите. Само калугерската шапка беше на главата му. Клети калугерин! Кога й ходил на такъв изповед? Колкото грехове имаше, всички се опростиха този ден…

НАСТАВЛЕНИЕ. Наближи [време], искам да си отивам. Поп Гърди ми даде наставление и с честна дума: като седя в село, ще се върна пак в Казанлък да живея и настаня на поп Ставревата енория. И това и Груеолу ми предложи и желай да остана в Казанлък. Свещениците поп Антон и поп Калчо и те ме убеждават да им стана съдружник в черквата „Св. Богородица“. И аз дадох обещание.

25 ЮЛИЙ 1862 ГОД., СТАРА ЗАГОРА. Даскал Йовчо беше дошел 4–5 дена напреж в Казанлък. Рукосахме се с приятели и тръгнахме за Стара Загора пеша. Стигнахме в с. Дервеня. Починахме си, ядохме хляб.

В Стара Загора стигнахме часа на десет. Даскалът Йовчо отиде в село да обади да ми докарат кон да си отида. Къщата на даскал Йовча беше в новата махала при каваците. И като бях уморен, не излязох из града.

Йовчо, като минувал през града, обадил на побащим Койча Килитчията, че съм пристигнал благополучно в града. Поп Порфир[34] и аретликът Стефан додоха, та се видяхме. И донесоха старозагорско вино, та си послужихме. Поп Порфир се обеща, че ще ме придружи за към нашето село сутра.

КАКВА РАДОСТ! 26 юлий доде баща ми от село, докара ми кон. Ходих из града, та си пазарих и се видях с приятели. Доде поп Порфир. Като минувал през града, турчетата бяха му направили хартикето саде кал. Качихме се на конете: баща ми, поп Порфир и аз. И тръгнахме към село. Каква радост! Дядо Нейко Недялков[35] от Ахиево — събрахме се при Муратлий, като ни видя, слезе от бялата кобила, целуна ми ръка, целуна ме, радува ми се. И казва на баща ми: „Кънчо, жив бях да видя от джинса си поп“.

На муратлийския герен срещнахме от нашето село дяда Ганчев Добрев, натоварил два чувала с храна на едно магаре, отива на воденица да го меле. Като ни видя, стори се, че ни не познава. Дупчи магарето с шило и бръжко заминува край нас. Поп Порфир не трай, извика: „Ей, дръвник, нов поп ви водим. Ела му целуни ръка“. Дядо Ганчо отговори: „Я, я, аз не можох да го позная“.

Завист голяма!

Стигнахме при Топраклъка. Показахме се срещу село. Забиха клепалата. Зададе се една тълпа откъм село, като че владика ще срещат. Поп Паскал, даскал Тачо със слънцата. С церковно пение влязохме в черква. Четохме вечерника. Черквата се напълни от народ като на Великден: от мъже, жени и деца. Случи се на другия ден и празник — Святи Пантелеймон. Излязохме из черква и до нази — пак с пение. И народът заедно с нази. Като влизахме в наший двор — радост велика и неизказана.

27 ЮЛИЙ 1862 ГОД., ПЪРВА СЛУЖБА В ЧЕРКВАТА „СВЯТИ ВЕЛИКОМУЧЕНИК ГЕОРГИЙ“ В С. АРАБАДЖИЕВО. Сутрената, в четвъртък, 27 юли 1862 година, в празника Святи Пантелеймона служих първа литургия в церквата „Святи великомученик Георгий“ в с. Арабаджиево. Поп Порфир и поп Паскал ме ревизираха дали ще сторя някоя погрешка в святата тайна и не намериха. Черквата беше пълна с народ като на сбор.

Вечерта проводиха човек, та обади в селата Ахърито, Голямо и Малко Кадиево, Боздуванджий и Талашманлий — Топракхисар. Та бяха дошле и от тези села гости.

Свършихме святата литургия. След отпуск баща ми покани всички да му додат на гости, защото беше приготвил едене и пиене. Гостите додоха. Положиха софрите при реката под върбите. Ядоха, пиха… Доведоха гайди. Поп Порфир не може да ме изхвали, че скоро съм научил черковската служба. Едни честитят на баща ми попчето му, други казват: „Брей, ний мислим, че попчето още нищо не знай, а то сякаш че е бил от сто години поп“. Поп Порфир: „Дядо Петко, помниш ли орман-папазъ? Белким другите попове са рогати. И те са такива… Аз не рекох това върху нашето попче, но тъй обърнаха накриво думата ми…“.

Поп Паскал много ми се радва, но ми се видеше май хладнокръвен…

Захванаха песни, свирни и хоро. Поповката беше се накъдрила, накичила и с радост шета на гостите като на момини. 341 На мама и на баба, майката на жена ми, съм станал много мил. Не се делят от мене.

Ядоха, пиха, пяха, свириха, хоро играха… Никой се не обеща нещо или да ми подари.

ЕНОРИЯТА МИ. Повика ме бакалинът Нейко Хаджиев да му направя един водосвет в къщата. Когато още четях, ето и поп Паскал, който тръгнал да ръси из село по къщята. Влезе в къщата. Като ме видя, спря се, направи си цигаро, запали го, седна и захвана да го пуши. Аз свърших водосвета.

Поп Паскал ме попита: „Вода ли светиш?“. Казах му: „Вода“. Той ми каза: „Още веднъж да не ходиш тъй аркаръ буркуру [напреки] из енорията ми“. Казах му: „Дядо попе, аз светих водата, а вий приберете парите, колкото ви даде байо Нейко“. И си излязох из къщи навън.

ОГЪН И ПЛАМЪК. Като си отивах от бакал Нейкови, заминах покрай Кънев Господинова дюкян. Кънев Господин ме повика от дюкяна си и аз се отбих, та влязох в дюкяна. При Кънев Господина беше в дюкяна и Петко Долапчиев (Пехливанина). Попита ме Кънев Господин къде съм ходил. И аз му отговорих, че Нейко Хаджиев ме покани, та му направих един водосвет, ама опърничав ми излезе.

— Защо ви излезе опърничав, попче?

— Дядо поп Паскал ме завари и ми каза да не ходя тъй аркаръ буркуру из село в енорията му.

— Из енорията му ли? Огън и пламък! Ний ще му дадем да разумей…

— Има право енория му й. Аслъ аз ще ви оставя черквата и ще отида в Казанлък да живея. Дал съм и честна дума.

Пъхнах още една главня по-гореща.

— В Казанлък? Нийде няма да ходиш, ами се приготви, че ще тръгнем из селото да ръсиш и да ти съберем малко берия от комшиите.

Досега не бях казал, но сега им разправих за всичко в Казанлък.

ПЛАЧ. Кога разправях в дюкяна на Господина и Петка Долапчиев, чина Господиница (Кънев Господиница) беше в дюкяна. И тя беше една жена, не ти трябва нито клепало, нито телалин! Като чуй една дума, прави я на десет и хайде из село — от къща в къща. Още не съм си отишел, и тя отишла в дома, та казала на жената, че ще отивам в Казанлък да живея. Жена ми се надула, плач (…)

Отидох си, не мога да я умиря. Хайде майка ми и баща ми и те на жена ми на ума. И те против мене. Хеле с много убеждение сполучих, та се убедиха. И главата ми миряса.

ПОПЧЕТО ИЗСКОЧИ. Накара ме Кънев Господин, та направих един водосвет. Тръгнахме из село: аз поръсвам къщите и хората, те събират жито за моя сметка. Изръсихме селото. Папазлъкът изскочи и остана в джеба. Казахме: „Бог да прости стари майстори“.

ДЯДО МИТРОФАН. Повика ме дядо Митрофан да ида в Стара Загора да служим в черквата „Свята Троица“. Отидох и служих им. Но и тук на жена ми беля! И тук ме искат да им бъда енорийски свещеник в церквата „Свята Троица“. За тука, колкото и да отказувах, не можех се отърва, защото имах много приятели. Хеле доде поп Иван Попстойнов от Карабурун, та се освободих аз. Поп Нона ми се много радваше, че ще остана при него в церквата „Свята Троица“, и ми казваше: „Нека сега ми се курдисва поп Порфир, като додеш ти при мене“.

И наистина мислеше, че ще остана при него в черквата „Свята Троица“. Още един страх на нашите селяни: пазят ме като маймунка маймунчето си.

ОПАЧИНА. Заплатих на даскал Йовча хака, дето дохажда с мене в Търново. И пак го пазарих да ходи с мене по селата да ръсим: на десет две ще му давам, от каквото съберем. Като го нямаше, кога ръсих нашето село, иска и от селото, каквото събрах, да му дам хак. Но Господин Кънев и другите чорбаджа не ми дават да му платя нищо от селото каквото сме събрали. Затова са й надул на опачина наш даскал Йовчо. „Чакай, мирувай, даскале. Не скачай и не ритай честта си. Ти барем си мой“.

САРЪСМАИЛСКОТО КУЧЕ. Йовчо, ако и да беше сърдит, ще не ще, тръгна с мене по селата да ръсим. В тия времена нямаше скоро нов поп да бяха видели хората. Изръсихме почти всички села в Старозагорско. И събрахме много нещо. Не за един поп, ами за много (…)

Като ходихме да ръсим из Саръсмаил селото, едно куче ухапа Йовча за крака, дето бяхме кондисали. На къщата беше 344 домсайбията един добър старец. Нагости ни и напои с винце добре. Винцето му беше много хубаво. Мерлем, даскал Йовча да бил се напил. Като излязохме из село навън, захвана да ми се сърди, че го ухапало кучето. И взе да ме попържа май къде сърдитото място. Аз го слушах, търпях. Най-подир хванах, та го набих хубай. И той се ареса и аз му кандисах. Хвана той през къра пътя връз Стара Загора. А аз къде нашето село. И туй беше мурафетят на саръсмаилското куче, та ни раздели да седим сърдити.

ХАДЖИ ПОП МИХАЛ. От Караджалий Пенчо Спасчев се учеше да пей псалтика при даскал Тача в нашето село. Останали ми бяха 4–5 села ближни за ходене. Повиках Пенча Спасчев да доде с мене да ги изръся. И той ме послуша, доде. Изръсих Маджерито, Карагитлий и Мисилимито.

По мръкнало, часа около 11 по турски, излязох из Мисилимито и отивам за Джамбазито. Зададе се из пътя насреща ми един свещеник. Срещнахме се. То беше хаджи поп Михал, кандил-пиян. Не види, ама мене видя.

Спря коня си и ме попита: „Отче свято, от кой манастир сте?“. Аз му отговорих: „От «Свята Неделя». Захвана да ме попържа“ (…)

Аз го слушах, слушах, опретнах му се и аз (…) Надпопържувахме се и двамата, доде кандисахме. Че той хвана пътя къде Стара Загора, а аз отидох в Джамбазито, та кондисах на къщата в дяда Желязка.

345 ГАЙДИ И БРАДАТО ХОРО. Сутрената направих водосвет в дядо Желязкови, поръсих ги и тръгнахме, та изръсихме всичките къщи из Джамбазите. И богато ме подариха християните. Стягам коня да си вървим. Зачуха се гайди и викат. Дядо Желязко каза: „Този е нашият поп. Тръгнал да си бере житото. Тука идат, защото от нази струва сефтя, че сефтята ми била добра“. Подадоха се из вратника, та влязоха в двора: две гайди и една кеменча свирят на Лазарица. Хаджи поп Михал води хорото и върти джоба. Повечето стари и брадати (белобради). И всичките на един ум, пияни. И право отидоха, та отвориха хамбаря. Сами извадиха житото. Не питат дяда Желязка. Дядо Желязко си знаел греха. Посрещна ги с бакър вино, та ги послужи.

Аз я стричих, като видях поп Михал в тази команда. Хаджи поп Михал, ако и да беше пиян, но не е на онзи ум, гдето се срещнахме в пътя: не си позволи да хука и да ми каже „отче свято“. Каза: „Отче поп Минчо, подариха ли те тези магарета, като ходи из село?“ Казах: „Богато ме подариха“. Каза: „Тези пезевенци ли ойнъръ аврадънъ [жените им да…]. Гледай какво ги правя аз тях с джоба из село…“.

Какво ги правил: колкото жито съберат из село, всичкото го изядат и изпият на дюкяните.

Оттук отидох на Арнаутито, та кондисах в къщата в Чакала Пеня. Тук намерих Тошоолу Тоша от Стара Загора, който прекупил таз година десятоко на селото им. Като го поръсих, той ми подари три кила жито и един бешлик — 5 гроша. Като поръсих из село къщите, които и тук ме подариха богато, Пенчо стегна конете и качихме се и тръгнахме: ще минем през Джамбазите за нашето село. Кога влязох в Джамбазите, ще мина покрай дюкяна на Пехливанина Радя. Кога отидох при дюкяна, гледам хора: едни лежат, други още пият, двама се боричкат — хаджи поп Михал и циганинът Гунчо. Хаджи поп Михал натиснал Гунча и говори: „Карсънъ чингенеси [жена му на тоз циганин]. Днеска я поп ша мре, я циганин“. Също и Гунчо отдолу отговоря: „Аманакодумънъ папазъ [попът му с поп…], днеска я циганин ша мре, я поп“. Аз, вместо добър ден да кажа, рекох: „Дръжте, пехливанлар! Дядо хаджи, не се давай на циганин, мачкай…“. Дядо хаджия: „Аз нему мама му циганска ша и… Раде, скоро вино на попчето донес! Ша са пий…“. „Пий, попче, и гледай дългата да се изхулим усулладжа оттук…“.

Не можем да се откъснем. Има и други още недопиени. Хеле с молби, крамоли освободиха ни, та си тръгнахме. Ворадисахме по на голяма беля: като минувахме през Памукчий, вуйчо Герги Карафезията, дядо Марин, аретликът Царя Господин и още други имаше и Кара Мустафа — насядали при Хаузова дюкян: пият вино, ракия, кой на което е. Спряха ни, дявол да го вземе този турчин Кара Мустафа Пехливанина! Познава ме, защото много пътя е дохождал в бащината ми къща. Не ме пуска: „Пий, йени папаз [нов поп]!“.

Хеле благодарение на вуйча Гергя и оттук се откъснахме. Минуваме покрай Карагьол. За добра чест заварихме от Ахиево Димитра Нейкова и други още — ловят риба. Дадоха и мене десетина калника. Додохме си в село. Сготвихме рибата, та се наядохме. И туй беше.

347 НАДЕЖДА. Даскал Йовчо, още му непреминало, доде много сърдит, та си иска сметката. И аз му дадох хака, каквото му се падаше. И нямаше що да рече, защото той пишеше на тефтерчето ми. Той ще се отсърди и няма какво да направи, ами да видим дали ще му се случи, гдето мисли освен даскалъка за в село. Ами друго мисли: иска да става зет на Кънев Господина, да вземе дъщеря му Злата за даскалица. Не знам това как ще стане, дали ще сполучи (…) Както и да е, голяма надежда има (…) Засега взе си хака и си отиде пак сърдит.

СТАРИЙ ДАСКАЛ МАРИН, ИЛИ ВЛАДАЛО НА ДАСКАЛИТЕ В СЕЛО АРАБАДЖИЕВО. Този наший даскал Марин Койчев беше се заселил в село Куфалчево. Искаха биля и свещеник да го правят за селото си, ако бяха го одобрили. Бинев Петър му развали работата, защото до Куфалчево застигаха каваклийски попове. Ката сиромах и огладнял доде след старозагорский панаир, та ми се примоли: да изляза в Новозагорската околия да поръся някои и други села, да дам и нему някое кило храна за ядене. Аз го послушах. Той имаше кон със семер. Излязохме, захванахме селата. Старо Гюнелий, поп Иван пристоя и хубава берия събрах. Също и в Гюнелийската махала [поп] Еню Попдимитров[36] и поп Марин тъй направиха. И тук богато ме подариха.

348 В Куфалчево Бинов Петър и брат му Йовчо ми са познати и приятели на баща ми и мене (зет щях да му ставам на Йовча), на дяда Дика син му Биню, Унчев Йовчо, дяда Янко свата. И тук ме богато подариха и колкото жито събрах, оставих го на даскал Марина. Това село служили поп Велчо и поп Лазар от Карабурун. Заварих ги в Бинов Петрови, легнали на кьошка му под хамбаря като сомища. Бинов Петър ми казва: „Попче, видиш ли моите серес биволи как съм ги нахранил и напоил, та лежат като бебери“. Поп Велчо: „Петре, Петре, мълчи, че ще изреве босна“.

В Налбантлари[37] поп Марин, гъркоманинът, не ми даде вода да пия, а не из село да ходя да поръся — когото после убиха турците.

В Битлиджа попът им бил грък от Каваклий и гръцки им четял. Отидох на един богат човек в къщата, който имаше и гости от селото им. Този човек бил бездеткин. Направих водосвет в къщи. Освен в къщи — имената поменах, и на гостите имената заедно с къщните им. Зарадуваха се и казаха: „Ний не сме чули досега такъва водосвет от нашия поп“. Тръгнаха четири души с мене, та поръсих къщите и събрах богата берия от тези християни в това село.

В Кьосемахле в събота срещу неделя кондисал бях в къщата на чорбаджи Йорга. Сутрената служих литургия в черквата им. И след черква поръсих къщите из село. И тук богато ме подариха: от повечето къщи по шиник ми дадоха жито. Имали поп, когото нямаше в село и за когото иде ред да кажа.

В Акбунар вечерта пристигнах часа около 11: гледам, двама синковци плетат една юрмя, отбих се в двора да питам за поп Димитровата къща, с когото служихме двамата литургия в акардажиската черква „Свята Богородица“ по старозагорския панаир. То при тези синковци, които плетяха в неделя юрмята, беше седнал един брадат човек с рунтава овча от кожа шапка (пое). Попитах за поп Димитровата къща на коя страна й. Този човек отговори: „Е тази й поп Димитрова къща“. Мерлем той да бил кьосемахленският поп Димитър. Няма какво — слязохме на къщата му, вързахме конете. Той ме покани, та отидохме двамата на дюкяна. Купи суджуци за в къщи, заръча и една ока вино да се почерпим. Кани ме и ряза мезе от суджуците. Аз взех да отказувам да пия. Мерлем дядо поп да й имал табихета да си хука гостите. Захвана да ме кастри наред. И казва: „Я пий, я ща стане друго“. Урадък (втелесахме), че не става да си иде и в къщата си. Стъмни се. Най-подир стана и едвам се извлече от дюкяна и допълзя до къщата си.

Баба попадия тури да пече суджуците на огена да се печат. Ний захванахме пак пахаря с виното — папската. Баба попадия приготви еденето, сложи софрата. Седнахме: двама попа, двамата му сина и даскал Марин и попадията. Подадат пахаря — даскал Марин не 350 пие вино, дядо поп ръмжи като куче — „Пий, Марине!“ Марин пак не пие. Дядо поп карландяса, скочи на крака и каза: „На небето те търсих, на земята на крака ми доде… Казва на синовете си: «Дръжте, дайте въжето да го обеся». И те, готови на заповедта му, стоят на крака. Баба попадия се моли: «Стой, попе, какво ша направиш…». Дядо поп: «Дръжте (…)». Те си имали вехта мараза: давали на даскал Марина книги да им подвезува, той изгубил книгите, не им ги занел. (…) Марин се изпълни, скочи, та грабна мечкадарската си тояга, която стоеше отвън изправена. И аз подир него из вратата навън. Ами сега какво ще правим? Марин каза: «Не бива да седим тук вън, защото той е лош и пиян, ще удари някого пусадан. Да удари мене, то нищо, ами ще удари тебе, попче. Язък е за вази. Да идем да се затворим при конете в яхъра и там да спим». Няма какво да се стори (…) прилича не прилича, намъкнахме се в яхъра. Марин намери едно дърво, взе та подлости вратата отвътре. С топ да я биеш, не се отваря.

Легнахме да лежим. Лежи ли се? Пусти бълхи… Яхърът бил пълен. Гъмнаха ни, та ни натиснаха… Не се съмнюва скоро. Познахме по петлите, че наближи да се съмнюва. Станахме, та 351 отворихме вратата, изведохме конете, та ги стегнахме и тръгнахме из двора навън. Единят му син сякаш че е бил караул, да ни варди. Извика: «Ей, къде бягате? Да ви не гоня подир за ечемика, дето го взехте снощи за конете си!». Като да тръгнем, дадох на Марина парите зарад ечемика, та ги даде на комшията им, който се и обади, та каза: «Те оставиха мене парите, не ги закачай, ела ги вземи».

Отидохме, та намерихме поп Димитра, когото познавах и в когото отивах да лежа вечерта. Влязохме в къщата му. Посрещна ни и ни прие радостно. Разправих му историята, която написахме вечерта в яхъра с бълхите. Той ме окая, окаюва как не сме сполучили къщата му, ами сме отишле в таз пияница.

Направих водосвет. Намери ни човек, та ходихме в село из къщите, та поръсихме християните. Кога отидох в дядо поп Димитрови да ръся, той се скри, не излезе при мене. Не знам отгде намери този срам или още не беше изтрезнял от снощи. Синовете му, които плетяха същата юрмя, и те се помахнаха. Баба попадия богато ме подари и си поплака.

Изходихме селото. Дядо поп Димитър ни нагости и начерпи. И ни изпроводи с благодарение, защото се видяхме живо и здраво.

Отидохме на с. Химитлий у поп Стоянови. Поп Стоян беше ходил на едно село да светят масла. Донесе една бича плешка. Вечерта ядохме, пекохме от нея. И винцето беше хубаво, догде поправихме историята на бълхите в поп Димитровия яхър. Тука си попяхме.

Сутрената тръгнах, та изръсих християните из къщите. Подариха ме богато.

Богданмахле и Бештепе — и тях поръсих, които ме богато подариха. И свърших.

Сочинявах историята за бълхите в поп Димитрова яхър, ама и кесията напълних, за да я напечатам; и даскал Марин да си оправи мечкадарския даяк, с когото се кани да изповядува и поправи благодетеля си поп Димитра, загдето му подари живота, та го не обеси. Едни щяха да се радват, а други да плачат: «Чуваш ли, Маринчо, че те писали в Стамболското?» (…)

ЗАПЕЧАТАНОТО ПИСМО. Пише ми владишкий наместник отец поп Гърди от Казанлък да побързам по-скоро да ида да си заема енорията, която ми се дала в Калпакчийската махала при церквата «Свята Богородица», или да им пиша по кои причини съм се обавил досега.

СЕЛО АХИЕВО. Аз прочетох писмото и тази неделя отидох на Ахиево, та им служих литургия в церквата «Святи пророк Илия». Поп Йовчо от Стара Загора щеше да им е служащ, но като отидох аз, отстъпа ми да им служа. Поп Слави Господинов ме много обичаше, но беше сакат, та не можеше да служи. Селяните ми се много зарадваха. И искат ме да ходя всяка неделя да им служа. Ами нашите какво да правя? И те ме канят да им бъда свещеник.

ГОСПОДИН КЪНЕВ И ЖЕКО МИНЧЕВ. Жеко Минчев беше селски мухтарин. Попитаха ме с Кънев Господина: защо ме нямаше в неделя в черквата? Аз извадих, та им прочетох писмото до мене от поп Гърдя. И защо съм ходил да служа на Ахиево, разправих им.

ЛИНГУРСКИТЕ СВАТБИ. Тази година нападнаха едни богати лингури[38], навързаха си мечките и не се минува покрай колибите им. Тези лингури направиха осем сватби, които венчахме двамата със стария свещеник Паскаля Желев. От тези пари, които взехме от лингурските сватби, мене за едно каве не даде от тях. От село нищо ми не дава. Казва, че бил закупил селото. Аз служа в черквата и оттам, ако падне нещо попско право и нея закупил. Каквито треби се появят в село, мене търсят да ги извърша. Затова разправих на Господина Кънев и Жека Минчев: «И това не е мунафък, но е цяла истина. Затова ще напусна селото ви и ще ида, дето ме викат и ми се молят, и много радват».

Господин Кънев и Жеко Минчев още в този ден отидоха в града при дяда Митрофана: да изгонят поп Паскаля съвсем из селото.

УПЛАШЕН ПОП. Господин Кънев и Жеко Минчев, като отивали в града, случило се, та се срещнали при Голямо Кадиево със свещеник Паскаля Желев, комуто разправили, че за него отиват в града при дяда Митрофана. Свещеник Паскал им се помолил да го не заявяват, защото съглася да се раздели селската енория надве поравно.

Свещеник Паскал нигде се не отбил, доде пред вратата и вика: «Попче-е, тук ли си?». Излязох от къщи и го поканих да слезе от коня. Той слиза и ми говори: «Защо прибърза? Ела да разделим 354 енорията».

Преброихме къщите: напол[овина] — нему и мене.

В това време селото беше около шестдесет къщи: овчари, аргати и в двата чифлика — и те се набираха окол двадесет. Свещеник Паскал имаше и други села да държи: Буздуванджий, Топракхисар и Талашманлий, в които нямах право да искам от тях. Мене дадоха за енория и тези села: Ахърито, Голямо и Малко Кадиево, които ги държаха досега поп Васил и син му поп Порфир от Стара Загора.

Поп Калчо остаря и заболя. Не може да служи в селата Могила и Гюрюджий. И тях ми дадоха да ги отслужвам. Хаджи поп Минчо и той не може от старост да ходи. Дадоха ми селата Джуранлий, Айданлий и Муратлий. Поп Стоян от Трънково беше се повредил в ума. Селото отслужваше поп Михалчо от Стара Загора. Той венча един калугерин-духовник с една хаскьовлийка. Когато [го] биха и запряха, той се разсърди, та умря и отиде да се разправя при Бога. А мене задължиха и в Трънково да отслужвам.

Поп Паскалевата енория като привързана на черквата «Святи великомученик Георгий» в село Арабаджиево, каквато работа (тайна) да се случи, мене търсят. Заплащат и на двама ни поравно, без да се ущърби платата на поп Паскаля.

Поп Пенчо Кетапсъзина от месец на месец можеше ли или не да заобиколи селата си: Пишмана, Караманлий, Енекчиево и Аладжалий. Научиха се мене да търсят за причестяваме болни и опела меня да търсят. Аз ходех, ама се пазарях, че тъй отивах, като оставях и на священика им платата. На ти енория — [на] два коня!

ОТГОВОР. Отговорих на стареца, отца свещеника Гърдя в Казанлък, че баща ми, майка ми и жена ми никак не са съгласни и не можех да ги обидя да се изселя от село и да ида да живея в Казанлък. Да знайте, че се отказах и не ще да дода. Търсете си друг свещеник“. Писах и на Пасрака даскал Ивана да доде в село, да го условим за учител.

НАСЛЕДНИК. Даскал Йовчо Нейков доде от Стара Затора: иска да го условя за учител в селото и да му направя работа за Злата Кънев Господинова, да я вземе за жена и да стане наследник на Кънев Господиновата стока, имот — чунки той няма 5 сина наследници. Едното можах да направя, а второто не е моя работа.

Кънев Господиница скланя да й стане Йовчо зет, но Йовчо не знай какво прави. Вмъкна се в дюкяна и захвана да шета: ден, два дни — предложил самичък да си сватува на Господина Кънев за дъщеря му Злата.

Отидох една сутрена; познах, че времето ще се развали: котакът си обърнал дирника къде огена. В този ден Йовчо взел да заповядва на сина му Теня Господинов и да му намира махна, че не знаел да си реди дюкяна. Ама нека влезел той в дюкяна, че гледай какъв изметен и светлив дюкян щял да й! Кънев Господин казал: „Гледай, сега ще го науча“ — като смигнал на Теня да повика брата си Гергана и да донесе една хубава мешовица.

Сприщили Йовча в дюкяна и му нашарили гърба като чирпанска паница и лицето му като гризана и обелена тиква. Йовчо отиде в града да обажда и не се изобърна назад.

1863 ГОД. ДАСКАЛ ИВАН ПАСРАКА. Доде даскал Иван Пасрака от Казанлък, та го условихме за даскал и певец в черквата. Той беше наустничар, а от много прочит всички житиета наум знаеше, та беше и проповедник в черквата, и добър певец: черковно правило, наустница, псалтир, канони — всичко извън наум знаеше. Стига „благословен Бог“ да се рече, той прилича на вятърничава воденица: так-так-так. Ходи из черквата и без книга чете катизмите и пали кандилата.

ЦИГАНИНЪТ БАЙЧО. На 17 януар 1863 година се помина баба, на жена ми майка й Станка, около 55–60-годишна възраст.

Ходих, та я опях и погребах, заедно с даскала и децата, които бях завел от село да носят слънцата.

На 19-и, в неделя, отидохме заедно с даскала на Боздуванджий да венчавам Кавръков Колева син Вълча с Руска Грудева от същото село. Те бяха роднина. Поп Паскал издал им свидетелство, а калугерката Пищимия, която седеше при дяда Митрофана и казваше, че му била сестра, издала вулата с неин подпис.

Венчах сватбата, даскалът пя; кумът, гостите изцелуваха венчалата и свърших тайната. Чух, като се разговарят в къщи, че циганинът Банчо, който бил умрял наскоро, станал вампир.

Днеска Джададжията, Вампирджията, го хванал и още един вампир с него заедно хванал, та станали два. Отидох да нощувам в къщата на дяда Илча, та се случи и Вампирджията на неговата къща. Постлали му една нова плъст на четири ката и го завили с една хубава нова черга. Спи като агне, защото се много утрепал днес, догде хване вампирите.

357 Попитах дяда Илча: „Кой лежи тука?“. Той ми отговори: „Джададжията, на когото обещавахме 4 турски лири да доде в селото ни. И днеска хвана два вампира“.

Вампирджията се спотайва под чергата, ама не знай какво ще му доде на главата. Захвана дядо Илчо да си приказува какво изтеглил от тези вампири: дохаждали вечер да го мачкат в къщи и да му събарят бакърите от бакърджийницата. И да му излива и чупи стомните: „Ама и той днеска, мама им, улови ги ай тук, под брега в моята гермя, та ги запря в един шарланик, та ги изгори в огена“.

Аз захванах да го обожавам: че те са дяволски слуги, Господ ги надарил с тая дарба, да запазят на хората скотовете от вампири. Той, като чу, че му захвалям и обожавам, захвана да помърдува под чергата (…)

Даскал Иван Пасрака попита: „Къде му й иконата, дето хваща с нея вампирите?“. Дядо Илчо: „Ей я в торбата му“.

Пасрака стана, та извади иконата от торбата и каза: „Чакай, дядо Илчо, още един вампир останал, да уловя аз него“. Взе иконата и забра Вампирджията по главата: „Този мискинин (…) тоз проклет вампир…“.

Би го с иконата, влече го, тъпка го. Аз държа дяда Илча 358 да го не запази. Най-подир го извлече из вратата навън, та го изгони с кучетата. Джададжията не се видя, нето чу накъде избягна! Иконата — джададжийницата му — остана на парчета в Пасраковите ръце. И парите му останаха, не можа да ги вземе, но боздуванджийци са набожни към лъжливите дяволски работи, може да му ги изпратиха. Иконата Пасрака изгори в огена, да не лъже с нея други хора. Дядо Илчо каза, че тази икона останала още от дяда му на Джададжията (и той бил вампирджия).

Дядо Илчо нямаше момчета — само женски. То вампирът, дето мачкал и дрънкал бакърите и изливал и чупил стомните, бил мъжак с два крака — любовник на дъщеря му. И откак улови Пасрака вампира: не се й чуло досега в Боздуванджий да влезе вампир. Отърва се и циганинът Банчо: да му не ручкат и горят костите.

НЕДЕЛЯТА МИТ АР И ФАРИСЕЙ. Поп Стоян от Трънково беше дошел тази неделя да се черкува на нашата черква, защото в Трънково нямаше черква. Подир утринното възкресно евангелие поп Стоян, който пееше от лявата страна, запя „Славя те молитвами апостолов“. Пасрака казва: „Покаяние“. Поп Стоян не чува, Пасрака го ръгна в корема с триода: „Кьорав ли си, кьорчо?!“ Поп Стоян се вмъкна в олтаря и отиде, та се изправи на дверите и оттам попържа, та се пука.

Ще изляза да кадя, поп Стоян ми заръча да кажа на Господина Кънев да изгони това магаре из черквата навън (даскал Ивана Пасрака). Излязох из олтаря да покадя из черквата и поп Стоян гледа дали ще се спра при Господина да кажа, както ме задължи. Аз се спрях при Господина Кънев, та му шепнах, че ще изпроводя поп Стояна вън. И като излезе, да го не пускат да влезе в черквата, че ще ми направи пакост в олтаря. Влязох в олтаря. Казах на поп Стояна, че Господин Кънев ми заръча да излезе поп Стоян навън — има нещо да му каже. Поп Стоян излезе из черквата навън и пак се повърна да влиза. Нейко Хаджиев го улови за джубето и не го пуска да влезе в черквата. Поп Стоян: „Я, този бил Нейко бакалинът, тази черква направена за него. Ти знайш, кога седиш насред село под бряста: режете на четелата на тогоз 100, на оногоз 1000 гроша“. И заднишката влезе в черквата и се намъкна пак в олтаря.

Даскал Пасрака качи се на амвона и взе да проповядва. Спомена в словото си, че който има две ризи, да хари[же] едната на сиромаха. Поп Стоян от олтаря вика: „Надявай се ешек ериф [магаре недно] да харижат на жена ти риза…“.

Като напуснахме черква, стана се попове и даскали… Поп Стоян си отиде бит.

ЧЕРКОВСКИЯТ МИШОК. Даскал Тачо беше даскал в Караджалий, оттам доде в нашето село. Научили се двамата с поп Паскаля да си готвят от черковския шарлан пържени тиквички и патладжан. Веднъж, като рекъл даскал Тачо да налей от гюма шарлан, изхлузи се един мишок от кюпа и цап в тиганя. Поп Паскал: „Ха, ха! Тачо, харна каварма“.

И още веднъж не побарали черковския шарлан.

Даскал Тачо отиде пак в Караджалий за даскал и да си вземе сбогома вече от даскалъка. Пенчо остана при Пасрака да учи псалтиката.

360 СЛЕД ВЪЗКРЕСЕНИЕ. Дядо поп [Паскал] доде от Стара Загора и се кай: „Попче-е, добре, че ме не послуша да служиш литургия на разпетий петък. Аз питах в града нашите попове и те ми казаха, че не се служело. Аз съм забравил. Питах и поп Коя, и той тъй ми каза. Попче, аз остарях. Забравил съм. Ти гледай вътрешната работа в черквата, аз отвън — дискоси, каквото падне ще върша…“. Затова беше много джабар дядо поп и аз при него за тези работи бях спокоен.

ОСМАНОВАТА ГЛАВА. На 23 април[39] 1863 год. сборът вече е нареден — три дена. И тази година надоде народ много, прочути пехливани от далечни места и калпави крадцикончета — от кол и от въже, и те сборджии.

Крачола, къраасъ Исмаилаа, за тишина да пази поканен, и той доде, комуто направиха чардак на една кола под големия бряст насред село. Постлаха му нови плъсти и шарени нови черги, дюшек, на когото седи, та се наслаждава, по копринена риза и бяла шапка на гола бръсната турска кратуна.

Гайди, кеменчи свирят, хоро голямо се извива. Пременени гиздави момци и хубави, накитени моми… Крачола пуши тютюн и гледа от чардака. А пущ Осман, Любомирова коруджия, 361 опретнал се като турчин, влязъл вътре в хорото, взел една чиликница и не пуска ни едно момче да припре и влезе в хорото: бий на сирмия — глава, гръб, дето случи, никого не гледа…

Ний си имаме тайфа и вече сме намърсени — отчасти комитет.[40] Осман ще яде даяка. Коста Пенчев, моят аретлик (лош Недю), разигра се с джоба върху му. Осман извади ножа и захвана се боят. Хорото се разпръсна. Коста излезе по-чевръст, случи, та удари Османа в голата бръсната тиква. Осман падна на земята в кръв залян. Спуснаха се на Осман в помощ и други турчеля. Еню Пеюв от Гюрюджий, той се спусна след другите турчеля, но имало българи — турски братя — Карадрагнеолу Петър пусадан удари Еня, та му пукна главата, защото Еню от българин се не пазеше.

Коста Пенчев избягна и не влезе в ръце. Карадрагнеолу Петра много вардихме да го прекарат момчетата ми, които не влязоха в битката. Ама и той нали турски брат, качиха го могилските турци на един на коня отзад, та го занесоха в Могила. (Мехмедаа Али Голхетемов го качи на коня си, двама на един кон — турчин и българин!)

Осман, легнал на гърба си, рита и реве: „О, оле-ле! Боли, дядо Господине…“. Дядо Господин Кънев го мири; „Амджикоолу, анънън намджи [кучи сине, майка ти…], каква работа имаш в хорото? Тъй бият людските момчета“. Крачола Смаил и той се смей и говори: „Холан, Осман, хама си юнак… Тебе българин да те бий!“. Смей се…

Смаилаа, ако е на друго село, знай турски, ама тук мечката голяма: Господин Кънев… Крачола Смаил сякогаж е запазвал нашето село и защищавал хората ни (…)

ХАЙДУТСКО ХОРО. Моят любезний даскал Йовчо Нейков от Стара Загора стана хайдутин и много ми й сърдит. Праща ми хабер и ми казва, че ако ме улови, жив ще ме дере. И аз му отговарям, че хубай да се надържа, кога ме хваща, че лошо ще го направя и каквото й намислил, на главата му да бъде.

Нашите другари, които уж отиваха да освобождават България, те още се не отказали, още по-народни станаха: и кръвта си ще прежалят, и имот ще напуснат; жени и деца ще забравят — само целта си да постигнат, да видят свободна България… Сега освобождават България от имот. Някой човек, ако е продал жито, кон, вол, запазят вечер пътя срещу Стара Загора и обират, когото срещнат и стигнат; каквото се намери из колята или в дисагите — освен парите, които са взели… Пари, колкото вземали, си ги разделяли помежду си, а дрехи и скъпоценни неща са оставяли на Муратлий в хайдут Стойковата къща, когото мислеха хората за най-добър и честен човек. И той честен я, търси най-честните и богати човеци с тях да се конущиса и разсмей с благите си сладки думи. Деня светия, а вечер — карапезевенк! И дупчи по ребрата с ятагана си безгрешния беден българин, който продал една каната плява.

На 25 май 1863 год. — по Свята Троица, като знаят, че ще забикалям селата Ахърито, Голямо и Малко Кадиево, на други села не можах да пристигна, замръкнах в Малко Кадиево — те ме били вардили при голямата могила: когато заминувам при Лангозова мост, да ме сприщят и уловят. Те, мой даскал Йовчовата тайфа.

Свако Дачо ме не пускаше да си отида, но аз го не послушах.

Тръгнах си (…) Макар конят ми да беше „очан кушу“ (хвърковато пиле), жив ме не можеха улови, ако ме не ударят с пушка. Като карах тъй бръжко и гледах отдалеч, и сочех право, уж че ще мина по бейския бент, видях, че се смъкнаха четворица от корията и набиха ръжта. И други набиха в средата, и други още на другия край. Завардиха ме на три места. Аз, като карах тъй (…) изведнъж кривнах край азмака и пуснах бързо, като и напопържах (…)

Подир някой ден отидох на Малко Кадиево. И ще нощувам в свакови Дачеви. Вечерта кеята им Иван Чапраза, който и вино продаваше (…) повика ме настрана, та ми каза: хубай да се 364 пазя, че по „Свята Троица“ на хубаво място биле те завардили, ама ти си ги видял и си ги попържал; много ви били сърдити (…) Казува ми Иван Чапраза: Георги Балахурата от Боздуванджий свирел с кеменчета, а те, другите, играли хоро и биле облечени с арнаутски дрехи. И като се хубай напили, карали Чапраза да ги заведе по мандрите да вземат агнета, а той им казал, че не било негова работа.

Чапраза Иван казува: „Щом излязоха от село, и подир малко залаха овчарските кучета при Доралия и овчарите зареваха. Аз всичко знам, но не смея да кажа, страх ма й, но тебе казвам, дядо попе: хубай се пази, защото много те обичам, а те се лошо заканват“. „Аз ги знам, Иване, но не ма й страх от тях, защо утре може да ги изловят и изморят“. (…)

ТЕЛОХРАНИТЕЛИТЕ МИ И ОСВОБОДИТЕЛИТЕ НА БЪЛГАРИЯ. Дошле, та ме завардили една нощ при двора ни в трънките до реката, дано някак си се случи да ида нататък, за да ме хванат жив. Но кой да ги усети, и тук не сполучили.

365 На 20 юлий, на празника Святи пророк Илия, като знаят, че ще ида за деня на сбора в Ахиево, завардили ме при Трънката воденица — между лозята и корията, гдето се събираха двата пътя откъм нашето село и Тузйолу. Аз, като не обичам да минувам всеки път през такива прави пътища, то ударих направо ли, накриво ли, без път през корията и отидох в Ахиево. И тук удари сполуката отдире им (…)

ОСВОБОДИТЕЛИТЕ ВЛЯЗОХА В КАПАНА. И ТОВА ХОРО, АКО ИЗИГРАЯТ, БАЯ НАРОДНИ ЮНАЦИ ЩЕ ИМ СЕ НАПРАВИ ПАМЕТНИК. Най-последния път Велчо войвода отиде и в селото си да покаже юнашство, да хване Диня Мъникя и Диня Попстойнов (Мангамата) — двамата бакали в с. Карабурун.

В това землище няма гора освен гората налдюкенска (…) Най-подир какво стана, изхващаха ги всичките: Белчо Лесов, Рали Гай-даджията, Господин Терзията, Михал даскала от Карабурун; Мата Мандаджи Желев от Кавашката махала, Герги Кеменчиджията (Балахурата) и Тинко Карапетров от Боздуванджий, честния хайдут Стойко от Муратлий, даскал Йовчо Нейков, баща му Нейко отиде махле бокана [на боклука] и Влаюолу Колю от Стара Загора от Караверлери и други, които съм забравил.

У даскал Йовча не верувам да останаха пари. В тях намериха много пранги железни вчупени и освободени затворниците и затова уловиха и баща му като ятак, та го затвориха. Той беше стар човек, умря в затвора. [У] Влаюолу Колю с кола пари останали в двора му скрита, казват хората. Много пари взеха те от Глухия в Гюнелий, кога го ишкиря бастисаха, та го обраха. От тези юнаци само един отърпя, та се освободи от Пловдив — Тинко Карапетров от Боздуванджий. И то дали беше, защото той е чифчюкеясъ на Садулла бея, на комуто ръката се не превива лесно за такива малки работи. В хайдут Стойка много обир намериха в къщата му.

Като ги забрали да ги карат за в Пловдив, даскал Йовчо нямал чест да стигне в Пловдив: при Алипашинския кайнак, като се спрял да пие вода, противял се и не щял да върви; турският заптия го ударил с приклада на пушката в главата и там му излязла душата; занели го, та го погребали в Чирпан.

Влаюолу Колю, като беше изплашил и изпълнил турците дотолкова, щото, щом му чуят името, от страха му и неродените турски деца в майките си треперят; зарад това го много мразеха турците и не се знай къде закараха него, та го умориха. Другите всички измряха в Пловдив. Стойка, син му, умрял го донесе с талига от Пловдив, та го погреба в муратлийските гробища. Син му, като го носел, не се знай стреснал ли се е или уплашил — след малко и той стана курбан подир баща си.

Тези юнаци, да кажа хора, не бяха уж с тази цел отпървен,[41] но сетне я удариха на хайдутлук, обири, кражби и не се покаяха да се оставят. Затова много даваджии имаха, та ги измориха. Виж, хубавец, гиздавец Тинко със засуканите мустаци мре ли? Като е чифчикея на Садулла бея, трябва да имат всичките такива беища, а де тази чест?

Грах го речи, боб го кажи — и аз се освободих… Теню Господинов можеше и той да пострада. Не се знай…

369 ХАЙДУТСКА ПЕСЕН. Мама Стояну думаше: „Стоене, синко, Стоене, ся става девят години, откак болян ти лежиш (…)“

370 1864 ГОДИНА. Преминахме криво-ляво 1863 г., да кажем, благополучно. И постъпихме в 1864-тата година. Дано тя да бъде по-благополучна и весела, с голям клас на нива, пълни хамбари с жито и бъчеви с вино, и дисаги с попски резенци и богородични плешки. Дай Боже!

За учител и тази година условихме даскал Ивана Пасрака от Казанлък.

371 В енорията, за която се венчах:

1. Арабаджиево — | къщи | 30 | — напол селото
в дурашкия чифлик | ,, | 10 |
аргати и овчари | ,, | 12 |
2. Ахърито — къщи | ,, | 23 |
в чифлика аргати, овчари |  | 12 |
3. Голямо Кадиево |  | 12 |
аргати в чифлика, овчари |  | 15 |
селски аргати, овчари |  | 6 |
4. Малко Кадиево | ,, | 10 |
чифлишки аргати, овчари |  | 30 |
Придадени села |  |  |
5. Могила |  | 3 |
чифлишки аргати, овчари |  | 65 |
6. Гюрюджий |  | 20 |
в чифлика аргати, овчари |  | 35 |
селски | ,, | 10 |
7. Джуранлий | ,, | 1 |
аргати, овчари |  | 60 |
|  | — |
|  | 354 |

Арабаджиево, българско село с два чифлика; Ахърито, българско село с един чифлик; Голямо Кадиево, българско — с един чифлик; Малко Кадиево, българско — с три чифлика турски и един български, които ми плащаха на къща по един шиник жито: на Гергевден — агнешка кожа, плешка и цял кравай хляб; тъй на Богородица — кожа, плешка от курбан.

Преди мене, колкото попове слугували в Могила (Кавак), оплакуваха се, че нищо не може да вземат: нето жито, не пък кожи. И ако вземали плешка, то турците я вземали от тях. Аз, като идех в селото Могила, напълня джебовете си с шекер и научих малките турчета да ме срещнат, кога вляза в селото им, та им пръскам шекер. Те, като оберат шекера, напълнят си шепите, всяко хукне към къщи и вика на майка си: „Мамо, нашият поп пак мина и ни раздаде шекер“.

Майка му и тя се радва, че съм обичал децата им. Вечерта се похвалят и на бащите си. И тях им става добре, защото друг поп не се отнасял тъй с децата им.

Кога тръгнех да светя води в чифлиците по християнските къщи, то турчетата всички вървяха с мене, та ме пазеха от кучетата, като нарамило всяко по един сърък и гонят кучетата. Като си извърша водосветите — пак шекер на всичките. Те, вместо да ме замергат с камъни[42], както им обичаят, те ме пазят като писано яйце.

На Гергевден, кога идех да събирам кожи, заведа Петра Кълвачев от Топракхисар. Купя им вино на дюкяна, та го оставя при Петра. Те запушат агнетата в пещта, идат при Петра: той им пей и ги черпи с вино. Те сами си донасят кожите. Хеле да се противи някой, скъсуват го.

Могила (Кавак) е турско село с чифлици: Голхетемовите, хаджи Османаа, Чаушоолу, Хасанчето и други, отново и прочутий богат кадия. Тези турци бяха много хайдути-кесаджии, но мене обичаха. И кога си берях храната, и те ми даваха от чифлик по едно или две кила жито.

Гюрюджий, българско село с чифлици три: хаджи Таираа, Еминаа и Сюлейман Хаджифизиоглу[43]. В това село, след като мина на връщане, всичко събрано: кожи, плешки и краваи.

Джуранлий, турско село с главен чифлик Капъджибашиски хаджи Арифаа, и един християнски — на дяда Дана Цънцарина, и една къща на баба Доневица. В това село имаше и около 50 къщи, тъпанари — дзурнаджии от по джинса циганите, на турците и други чифлици още. Кога отидох най-първо в това село на Гергевден, събраха се християните, изнесоха препечените агнета. Аз направих водосвет, та ги поръсих и събрах кожите, хляба и плешките. Един дърт еничарин-турчин, седнал до портата пред хаджи Арифова чифлик, мирише и дъвче наум печените агнета, като гледа. Аз, като го видях, познах му мнението, че иска да опъне плешките, както бил научен по предишните обичаи на Гергевден. Един кожухарин с две магарета водя да товарим кожите на тях. Натоварихме кожи, плешки и хляб. Агата стана на крака и каза:

— Попе, емфе имаш ли?

Аз му отговорих:

— Нямам.

— В нашето село поп без емфе не може да ходи.

— Ако си много за емфе мераклия, ей града близо — иди си купи.

— Двама попа на едно село може ли?

374 — Бива, според селото. Аз на тези християни ще попувам, а ти иди в циганските колиби, те са от вашата народност. И те имат какава днес и всеки по едно агне заклал. Направи им молитвата и благослови агнешката им жертва. И вземи агнешката кожа и плешка! (…)

Върнах се на Гюрюджий, прибрах кожите; тъй на Могила, Малко и Голямо Кадиево и Ахърито. Кожухарят с кожите — в града, а аз с другарите си — в село. Дохаждаше ни като харизано. Донесат ми хляб, плешки — таман ме разправяха за три дни, догде да изпратя сборджиите-гостите, които ми дохаждаха. Някой и да не иска да ми доде на гости, за хатъра на плешките дохождаха ми. И мене ми се не свидят: камък не хвърлях, да ме заболи ръка.

ТИРФИЛИЙСКОТО ПОПЧЕ. Поп Костадин от Химитлий тирифлийци го запопиха за селото си. Били го и го накарали зорлен да венчай роднина — една сватба в селото им. Той побягна и доде в Ахиево, та им стана свещеник. Много беше пъзливо това попче.

АЛЕСТИЯТ КОН. Чаушеолу от Могила имаше един алест ат. Скопи го и се уплаши да се не повреди. Стори го за продан и аз го купих от него. Конят оздравя и никаква повреда не му стана. Майка му стара, аз и други коне съм ездил, но това — друго нещо! И този кон като взех, още по-много станах роднина с могилските турчета. Като минувам през село, и те подпре ми скачат: „Наш Алчо, наш Алчо…“

375 СЕЛО ГОЛЯМО КАДИЕВО. КОРАЛА — ТУРСКИ ЗАПТИЯ. Отидох в Голямо Кадиево срещу жетва да светя води в къщята заедно с даскал Ивана Пасрака, когото водех да ми помага и чете канона на водосвета. Случи се и Корала, турски заптия, да събира царски данок в селото Голямо Кадиево. Свърших водосвета из къщите и тръгнах с даскала да идем на дюкяна да пием по едно каве. Корала събрал всички данъкоплатци от село, та ги наредил прави на крака срещу слънцето и пердаши отподир с един недодялан прът. И говори: „Пари, пезевенклеръ, паари! Бакърите си, чергите си продайте, пари искам!“.

Селският говедар Дойко и той беше в числото при срещу слънцепоклонниците, който отговори на Корала: „Сега бакърите си, чергите си ша продадем, утре м… ми ли ша вземеш?“.

Дойко, щом издума, не знай ли какво ще го огрей? Говедарската тояга на рамо и бегом в корията срещу село. Че не влезе в корията, ами седна на края, наперчил говедарската сопа, и гледа къде село. Корала се пука, псува, както доде до уста: „Скоро коня ми, пушката ми, да го стигна!“ Не му държи по-нататък да го гони, че в корията е от ръжта по-лошо. Само си говори: „Ах, гяур, кяфир пезевенк, на инат ми прави. Дотам догде да ида, той ще набий гората!“

Още по за голяма беля на моя даскал Ивана Пасрака що му трябваше да се обажда. Изговори, та каза: „Ще дадем, ефендим, ще дадем, падишахът ни да е жив“. „Ти ли се обади?“ — онзи разярен еничарин Корала отговори: „Отгде си ти, безбожнико, тебе кой пита?“. Даскалът Иван Пасрака го попита: „Ти тези сиромаси в коя гора ги хвана? И спри да ги мъчиш такива мъки!“. Корала: „Тебе изпитван ли те туриха (поставиха), идолопоклонник магаре (…) водач на беззаконните жени… «»Магарели съм, аз бе, циганско породо? И от циганин си по-долен, ти от мохамеданство си много отстранен“.

Корала се побара къде ятагана си. Пасрака се спусна, та се хванаха! (Направихме водосвета!) Пасрака излезе по-силен, та поде Корала отдолу си, съсипа да го тъпче. Аз станах съдия, та освободих онези сиромаси, които седяха гошоглави срещу слънцето.

Голямокадийският чифликсайбия хаджи Ашим бей, който беше и каймакамин (началник) в Стара Загора, дошел да забиколи чифлика си и да нареди на хората си да му доведат жетварки.

Обредът се извърши. Корала сърдит — оген дъха. Отидохме при хаджи Хашим бея: аз — поп Минчо Кънчев, дядо Стоян Станчев, Никола Янков и Пасрака, та разказахме на бея. И беят проводи назърина си Мостана, та повика Корала. Корала до де и трепери дирникът му, не се задържа. То било много лесно: взе му хабата, обезоръжи го и го изпроводи в Стара Загора, като изговори: „Кучето себе си да знай“.

Корала до земята му се покланя, та му се моли и коляно му целува, но беят се не смили за него.

С Пасрака станаха на кълбо, но Пасрака хубай го нагласи. След два месеца Корала от инат пукна и се освободи в Ахърито — при пилафчиите и райски девойки.

ТОДОРАКИ ХАДЖИКОСЕВ[44] ОТ СТАРА ЗАГОРА. Тодораки Хаджикосев — Брадата, ако го гледаш извън, ще речеш, че е турчин или турска породица, защото се отнася като турчин, с турска брада. А отвътре сърцето му народно, българско. Турците го много вярват, почитат и обичат, но той тайно ги много мрази и не иска да ги види.

Ако и да бях досега малко събуден от народни български тайни[46] за свободата, таз 1864 година той най-първо ми изпроводи хиляда книжни фишеци в една тенекяна кутия, който ги работеше син му даскал Наню със Савата Софтата, Колю Ганчев, Пенчо Хаджиславов от Стара Загора, Петра Желев Кълвачов от Топракхисар. С тайна заповед: да убеждаваме полека-лека и да се приготвювяме за свободата. До това време бях открил на следующите: Господина Кънев, Кънча Стоянов, Димитра Широв, Гоната Мирчев, Руся Д. Бакърджията, Янка Станчев, Ивана Степанов.

378 САДУЛЛА БЕГОВАТА КРЪЩЕНКА В ГОРАТА. За 19-и ден октомврий 1864 год. бяхме поканени от могилски дяда Три-фона да идем в селото им: имало 4–5 масла за светене и той щял да свети.

18-и ден, в неделя[48], за в понеделник, 19-и, след пладне качихме се с поп Паскаля на конете си и тръгнахме за в Могила. Ще минем през могилските кории. Като минахме Узунчаир при Каваците и като да кръстосаме и преминем през боздуванджийския път, чухме из пътя конско трополение и дрънкание на пайтон, но се не види от честата гора.

Поп Паскал каза: „Попче, слизай от коня, че онзи дявол минува“. Аз му отговорих: „Кой дявол?“. „Слизай, слизай…“.

И бръжко слезе, а аз подире му. Изправихме се на сузда и седим със сгърнати ръце срещу пътя. Ето и пайтонът изскочи с 15–20 души башибозушка конница.

Садулла бей, като ни видя, спря пайтона и ни повика да идем при него. Дъртият поп Паскал знай. И друг път влизал в такива примки. Ако беше останало на мене, аз щях да набия и пусна коня из пътя през корията, че каквото стане; изпопукуваха си конете да ме гонят, защото моя кон много бягаше. Ама и кога ме уловят, не се знай колко лобут ще понеса: на заспало, догде бяло пореве.

Дядо поп Паскал, догде дойде до пайтона, поклони се три пъти — по турски метане — и целуна на бея етекя (коляното). Аз се уча: но каквото прави другият, и аз същото направих. Отстъпихме с метанета назад и стоим на сузда срещу бея (…)

Садулла бей Моллафаризов е един княз в Стара Загора. Той е пияница, но всички треперят само от името му. Като набий някого и сетне подари го с пари: смазан от бой човек пари не му са на очи.

Тъй и ний със стария дяда поп Паскаля, като бяхме забиколе-ни от зверската му турска конница, не знаехме какво ще ни посрещне. Дядо поп като стар, той ял такава парса, но аз хабер нямам от такава опачина или страх…

Садулла бей Моллафаризов седи като княз в пайтона, очите му изпъкнали от ракия като на дявол, бинликят със спирт до него. Пайтонджията му Никола държи конете. Конническата тълпа с опулени очи гледа какво ще им заповяда да вършат с нази; бутат конете и Садулла бея гледат в очите, но той ги не поглежда.

Изговори Садулла бей: „Никола, едно дупе!“.

Спукахме я. Никола взе една черна кавена чаша, която може да събере около тридесет драма. Никола напълни чашата със спирт от бинликя. Това му било дупето! Беят каза: „Дай на стари баща“. Дядо поп изпи чашата, прави му молитва и облизува се, и още му се пие. „На сега изпиленото една“. Яврука ще я вапца, защото ракия не пие! Бутам дяда попа и му казвам: „Не моя я изпи, защото ще умра“. Дядо поп казва, без да чуй беят, шушне с очи и казва: „Пий, че ще ни бият“. Беят пак заповядува: „Още по една! И на яврука една!“.

Дядо поп Паскал още му се пие. Изпи чашата, целуна му коляно — по турски „етекя“ — и хвана да го благославя: че бил много млад и ще живей още много години, като спомена и покойния 380 му баща Молла Фариза; че Садулла бей, като бил малко дете, поп Паскал го носил на гърба си, когато бягали от чумата, живели в чифлика им в Боздуванджий.

Що му трябва да го лъже толкова, но от турчин по-много знаеше язика им да говори.

Садулла бей: „Бре, ти има да вземаш“ (…) Яврука захвана да я оцапва. Дядо поп още се облизва. Садулла бей изговори: „Стар баща, да ми направите една молитва. Аз съм влизал във ваште черкви. Има едно четмо крехко, него искам“.

Казах: „Дядо попе, какво да му четем?“ Дядо поп Паскал каза: „Честнейшую херувим“.

Хванахме се като Гела и Мара за ръцете, забикаляме пайтона и пеем: дядо поп гръцки, аз български. Забиколихме три пъти пайтона, свършихме молитвата. Старият каквото прави, и я така, той целуна етекя и я същото направих. Дядо поп благославя: „Бирер даха, явруяда бир [още по една, една и за младока]“. То беше. Яврука на тъмно гледа, такава спирт — като оген; пък без вода да го пие човек, то не е шега или играчка. Ний пяхме и играхме, но не спомага.

Садулла бей извади голяма заповед, като издума: „Никола, пет на едно“.

Никола стана, та отхлупи едно сандъче, извади от него една бяла кесия, бръкна в кесията, извади пет жълти ермелика (пет жълтици), които в него време се харчеха двадесет и четири гроша) — 4 лева и 80 стотинки.

381 Никола извади жълтиците, беят ги преброи и каза: „Дай ги на стария баща. И на яврука пет“.

Взехме жълтиците, извика „Арш“. Конницата пусна конете напреж и пайтонът след тях, отидоха из пътя.

Поп Паскал каза: „Попче, тури ги в джоба си, да ги не изгубиш. И качувай се на коня“.

Качихме се и бръжко караме, но аз едвам видя. Поп Паскал често ме пита: „Попче-е, да ги не загубиш“.

Стигнахме в Могила. Влязохме в дядо Трифонова харманлък. Дядо Трифон ни посрещна. Поп Паскал: „Трифончо, пет, пет… Ей ги“ — показува ги в ръката си. Той ги не турил в джеба си, ами ги държал в ръката си. „И попчето има пет. Да не си ги загубило? Кажи ги!“. Няма какво — казах ги. „Трифончо-о, кръщавахме в корията Садулла бея и ни заплати. Бог да го варди“.

Дядо поп Паскал знаел и доктория: накара баба Трифоница, та стопли вода. „На, пии, попче“.

Яврука я оцапа, няма го никакъв.

Пих гореща вода и блювах. Най-подире ме завиха с черги, га съм заспал.

Поп Паскал и дядо Трифон, дорде да се съмне, пили. Кога се посафирясам малко, чувам поп Паскаля, като казва на баба Трифоница: „Златке, хубай да направиш пачата, счука ли и чесънът?“.

Съмна се и аз станах, но много ми беше тежко и главата ми се вий. Поп Паскад ме попита: „Попче, можеш ли че́? Ако не можеш, леж тука. Аз ще ги светя, те четири масла били. Ще прибера кожите и плешките ти и парите. Свободен бъди. Тези, дето ги даде беят, те стигат. Аз самичък светявам маслата“.

Дядо Трифон и той го поддържа: „Ако не може попчето, ти самичък, дядо попе, ще ги светиш“.

Поп Паскал: „Трифончо-о, те са явручета, не можат да отърпят още на хас капка“.

Тежко не тежко, тръгнахме, та светихме маслата. Баба Трифоница беше гражданска хубава пача направила, но кой ша й, гдето да хапне: курбаните хубави, клъсти 5-годишни овни, но и покрай тях се не замирисува. Турчин се мъчно кръщавал и малко остана от тази кръщенка да се изправя на кавак, за курбан на Садулла бейката.

По този начин се извърши кръщенката на Садулла бей Моллафаризов, който ни заплати за труда 10 жълтици — гроша 240. А де по-много? В корията.

ОТ ТОЗИ КОЛ ДА НИ ОТВЪРЖАТ, ЧЕ КЪДЕТО НИ ВЪРЖАТ. 26 октомврий 1864 год., в понеделник[49], имаше общи селски курбан, както всяка година имат обичай да колят курбан на Святи Димитра, което казват „черква“ селачите.

Хаджи Захария Княжески обичаше да посещава нашето село честичко. Беше дошел и сега, на 26 октомврий, в селото ни на черква и да яде курбан. Хаджи Захария се разприказва и откри да говори за свободата: „Господине, при дюкяна ви на моста ще направя кьошк, кога се освободим и изгоним агата“. Велев Петко нямаше хабер за тази работа, но каза: „Да ни отвържат от този кол, че където щат, там да ни вържат“.

Хаджи Захария беше руски агентин (…)

КОНСКА КУШИЯ. Хрътката Стойко продаваше вино. В един зимник-бурдел в Чаушоолу в чифлика в Могила донел едно буре вино от града и аргатята се събрали да го свалят от колата. На колата колелетата не извадили, ами го грабнали на ръце да го снемат. Дали са го изтървали или са искали да го пуснат… издънили бурето. Виното изтекло, в зимника станало една педя вино на земята.

Хрътката Стойко реве, та се къса и им говори: „Нали виках аз да извадите колендрика?“

Аргатята налягали и пият от земята вино. Дядо Стойко, брадат, легнал и той, смуче от земята разлятото вино, изправи се, та си изстиска брадата, пак ляга да пие и говори на Хрътката: „Мил ми си, кузум, аретлик“. Хрътката реве, та се пука: „Отиде виното, изпиха го от земята!“.

Аз заминувах за Гюрюджий. Спрях се да гледам. Алийчето Чаушеолу пияно, не види свят. Захвана ме да правим кушия, да си варим конете. Аз му склоних: по едно кило ечемик — от Игневото кладенче до кемерлията могилски мост; който надмине, да вземе ечемика. Алия извади ечемика, та го остави в бате Стойкови, а зарад мене ще дава бате Стойко ечемик. Турците много обичат да гледат такива неша: кушия, пехливанлък.

Събраха се малко и голямо, та излязоха из село като на сватба. Проточиха едно въже през пътя на аркъръ. Алия съблече коня си и го възседна без седло, на гол кон. Аз свалих само дисагите и 384 стегнах хубай коланите на седлото, качих се и бутнахме конете към реченото място — Игневото кладенче. Из пътя като вървим, казах на Алия да не иска да прави нещо хъксъзлък, та да изядем на конете правото и Алия не приема това.

Отидохме при кладенчето, възвихме конете назад, хванахме се за ръка и казах на Алия да извика той. И Алия послуша, извика и конете ни изплющяха. Аз знаех на моя кон табихетя: че ако му извикам, не се сдържа, защото беше якоглав. Алия все напреж и захвана да усукува камшика. Като наближихме около двеста разкрача — шага, извиках „Хъ-ъ, Алчо!“. И Алчо изхвръкна напреж, на Алия камшикът се не чува веч.

Преминах въжето, слязох от коня. Турчелята го взеха, та го зачулиха с чул и го развождат. Аз хвалям коня, че не е мой, но е на Чаушеолу от конете и затова не можат да го заминат, защото са джинс конете му. Прибрах ечемика, заръчах на Станча, който беше бакалин на Голхетемските на дюкяна, по едно каве, та ги почерпих, не всичките, но по-главните. Харен смях! Но няма кой да разбере, та да се смей и главата си да къса. Да има владицн, ще стане белли кой кум, кой побащим (…)

ПРЕРАБОТЕН ЦИГАНИН ДА СТАНЕ БЪЛГАРИН. Садулла бей Моллафаризов много обичал говедарина си — циганина Желя, когото намислил да го избави от циганията.

Поп Паскал като отишел в чифлика му, на кея Вълча в къщата, видял го бея хъ, ихтяр баба [хайде, стар бащице], та го повикал и му заповядал: за еди-кой ден да повикаш яврука; Кънчева син, да додете на Карабурун в черквата, защото тя е стара черква и там има още попове, да прекръстите моя говедар Желя да стане българин, да го отърва от циганията.

Поп Паскал доде, та ми каза и отидохме в Карабурун. Беят качил Желя на пайтона си, додоха, та се разположиха (имаше по-напреж проводени хора да кажат в село, че Садулла бей ще им доде на гости: да се приготвят да го посрещнат). Садулла бей повика Колев Влая и го накара да обръсне Желя. Влаю Колев му обели кратуната. Ний се облякохме във филони, посрещнахме бея с Желя и много народ от селото. Всеки иска да види: как ще стане циганин българин. Отведохме бея в черквата, турихме Желя на една карекла (стол), забулихме му главата с една пердя.

Поп Злати говори: „Бир кирет [Добре го подредили], главата му мяза на обелена тиква“. Поп Велчо: „Мълчи, да не изреве: босна…“.

Дадохме на всички, които са в черква, по една свещ, на бея и на Желя — големи факли, също на поповете. Четохме, пяхме, кадихме, та го забикаляхме и издигахме нагоре. Поп Злати: „Биркирет“, още „Со духий праведний“ не сме му пели". „Мълчи, да не изреве: босна…“.

Извършихме обреда и Желю не е вече циганин, ами е черен българин. И отсега нататък няма да му викат циганина Желю, ами ще му викат: Садулла бейова говедар — българина Желю.

Беят даде 4 турски лири, които двете взеха за черквата „Св. Димитрия“, а с двете заплатиха труда ни, задето извършихме обреда, та отциганихме Желя.

Беят накара кехаята да вика из селото да додат всички да чуят, че циганинът Желю стана българин. Много вино се изпи в този ден и всичкото Садулла бей го заплати (…)

Тъй се преправя циганин на българин. И ако не му се изпя „Со духий праведни“, не можеше стана хас българин. Да благодари на поп Златя, куция.

Беят качи ангела си, българина Желя, на пайтона и тръгна с тълпата си за ярамджа-воденицата си, дето ще прави пиянство. И карпусчани да идат да му честитят новия българин — циганина Желя. То пак тъй ще върви, ами язък за четмото…

* * *

1864 година прекарахме живо и здраво със сватби, веселби и песни. Понякогаж — страх и неволи, но и то е за човека дадено… Страх — то не е болка за умиралка, ами на въже мирише, ама те го мажели със сапун, че не убивало. И затова не е страшно за оногова, който се е нагърбил за такъв товар, да го носи и сердечно изпълнява, защото заплата му ако не от народа, то от самий Спасител горе на небето с венци райски, които ангели Божии ще му принесат.

Тази година, ако да беше високосна, та на женско биеше, влачеше. А мене — на мъжко, защото ми се роди момче, което кръстих на бащиното си име — Кънчо.

Това беше след Димитровден, когато вината са в най-силата си. На кръщенката направихме едно смешно:

Поканих от село приятели и най-първите от село да ми додат на гости, защото е попска кръщенка. Между всичките 387 гости имах и един турчин на име Сюлейман. Той беше съдружник на Господина Кънев и Кръстя Саръиваноолу от Стара Загора, които бяха прекупили десятока в селото ни Арабаджиево. Кръщенката (угощението) с песни, кеменча. Имах вино от Дълбоки налято, за което не ще по-нататък питане. Моят любезний аретлик Христо Халачина ми беше шетач на виното: точи, носи; най-подир взе да коленичи и да се мурка. Часа около 10–11 доде един даалия, който оставил даалийска прежда на поповката, която не й трябвала, иска си парите. Аз му давам да си вземе преждата назад, но той прежда не рачи, ами парите си иска. Сюлейман ме попита какво иска този даалия и аз му разправих. Сюлейман, без да се бави, стана, та взе святи Никола (белосапия си ятаган, който беше опрян на стената до гърба му) и подбра даалията из двора, та го съдра от бой, съсипа му костите. Даалията пълзи и реве, но никой му не отива на помощ да го измоли. Пусти даалия! И не доде вече да повтори: да иска парите или да си вземе преждата.

Аретликът ми Христо отишел, та се бил с едни дервиши, хеле не му преработили честта както на даалията: да влезе в ръце.

Ако бяха дошле и дервишите да се разправят при нази, какво ли щеше да се случи?

Тази година за веселие, за гости горе-долу беше благополучно, а за даалиите — злощастна, но само в попски кръщенки.

1865 ГОДИНА. Станахме в 1865 година. Но дано бъде весела, благополучна, без опачини и неволи. Но както хлопа кратунката, не ще да и й чист восъкът. Но дано й направила попадията по-ранко ризата на попа си, та да не тури още камъчета в кратунката и разбърка на попа си муските и останат хората му без Великден.

КАКТО ПЕЙ СЛАВЕЯТ, ТАКА ЩЕ И СЛУШАМЕ. Учителят ни даскал Иван Пасрака две години се много добре слушахме, почитахме. С дяда поп Паскаля не знам какво се бяха заопачили. Поп Паскал понякогаж служеше, и то много рядко, защото гръцки четеше.

Една сутрена поп Паскал беше служащ. Отишел, та влял рано в церква (…) Какво й правил, та не можал да се приготви и облече навреме. Даскалът изчел до „Благословено царство“.

Попът казва от олтара: „Даскале, пей, пей“. Даскалът казва отвън: „Мигар съм ти гюрюк, да ти се надувам цяла нощ, ти си учен на дармон“.

Ще се сбият. Влязох: „Бе, чакайте, стойте, че хората в черквата захванаха да се смеят“.

Спрях ги. На попа часовникът беше от старите, със сребърни капаци. Отвори го: цък. Даскалът чете или пей: „Да та цъкнат при майка ми и баща ми“. И пак пей.

Изпроводихме даскал Ивана, та си отиде в Казанлък. А за даскал тъкмим Костадина Новачков[50] от Топракхисар. Проводихме му хабер да доде в село, да го условим. Един неделен ден баща му, дядо Новачко Караиванов, качил сина си Костадина на овчарската си ослица и идат към черквата „Святи Георгий“. Както и да й, захванахме на пазарлък. Дядо Новачко не скланя, дето му даваме платата.

Дядо Ганчо казва: „Новачко, стани равно“. Дядо Новачко му отговаря: „А бе, Ганчо, да стана равно, ама много изкусно“. Поп Паскал и той отговаря: „Новачко-о-о, какво си го качил на магарето и го носиш от село на село, та с мускал го продаваш? Престави го тука при попчето, рахат да прави“.

Селските учители им беше оценена платата 1200 и 1600 гроша и 10 кила жито. И ний условихме Костадина Новачков и си захвана службата. Както аз, също и той се обикнахме и много спокойно прекарвахме дните. Тъй също и в черквата хубай пейте Костадин Новачков и не стана бели, че си излезе Пасрака от черквата.

МЕЧКА СТРАХ, МЕНЕ — НЕ! Селата, в които открих[51] най-напреж комитет за свободата, са следующите: в Гюрюджий — Бойчо Русев; в Караджалий — поп Нейка; в Гюнелий — Стоян П. Иванов; Гюнелийска махала — поп Еня; в Кършалий — Манча Русев; в Карапелит — Кръстя Топала; в Обруклий — Тачо Райков; в Сеймен — Дойчо Д. Аладжов; в Кючюк Хасан — поп Михал; в Гурбетито — поп Данчо; в Джамбазито — Станчо; в Памукчий — П. И. Сербезов; в Ахиево — Недялко Нейков; в Шахпазлий — Велчо; в Топракхисар — Петър Ж. Кълвачев; в Трънково — Теню Митев; в Ахърито — Петко Демирев; в Голямо Кадиево — Господин Илчев; в Малко Кадиево — Петър Дончев — помощник ми беше дякон Викентий от Араповски манастир „Свята Неделя“; 390 от Стара Загора — Колю Ганчев Кундурджията (или Касап Ганчев); в Арабаджиево — баща ми Кънчо Стоянов и двамата ми братя Славя и Стоенча, Господина Кънев, Господина Д. Терзията, Гоната Мирчев, Вълча Сийреков, Ивана Степанов, Руся Д. Бакърджията, Димитра Широв, Янка Станчев, Сивча Тодоров, Мънча Гергев, Атанас Дишленев[52].

Аз се вмъкнах в тази работа още от 1859 година под командата на хаджи Захария Княжески, който беше принел в селото ни руски семена да сей в бостана си.

ПРОЧУТИЙ РАЗБОЙНИК ХАДЖИ ЛАМБАНТ[53]. Този проклетник хаджи Ламбант [бе] от с. Караалий, от когото пищеше кански народът. Караалий е турско село и хаджи Ламбант е турчин. Този проклетник, като ходел в града Стара Загора с помощниците си, крали кончета и волове, биволи или каквото им мине на ръка — Матя, Желя и Таръла върнали се през нощта, та дошле в Дурашките черници в нашето село Арабаджиево. Хванали се на бас: кой ще може да ми вземе коня от дама тази нощ.

Казал хаджи Ламбант: „Ай сега ще го докарам“. Стегнал коня си и се качил.

Случка: аз бях поканил поп Костадина от Ахиево да доде ранко през нощта, да идем на Гюрюджий да светим масло на един болен. Поп Костадин май не можеше вечер да ходи, но аз пак го очаквах. Залаха кучеата през нощта. Аз взех чифтето, изскочих вън. Зенгии дрънкат, видях чуляк с кон крачи по двора, но не е поп, с чалма голяма. Извиках му, той се обади по турски и каза, че баща ми търсел. Казах му: „Какъв баща търсиш това време?“. Той уж разправя и по-бръжко зад хамбаря, който беше на двора, и бегом през реката.

Отива при другарите си и им казва, че попова кон се не взима лесно, защото му е страшна чифтя, с която го пази. Това сами си изповядали сутрената на Господина Кънев в дюкяна му.

НА КРЪТМАЧА НЕНА ЗЕТ МУ СТОЙЧО. Хубавата ми кобила, която бях купил от Мировица, я открадна Момчо Главанаков от къра и като я крил 5 дни в дама си, дава я на Стойча. И Стойчо я възсяда и не знам за колко вечера пристигнал в Пирня. Кобилата паднала от многото каране. Стойчо взема друг кон оттам и назад.

Повиках Матя, Желя и Таръла една нощ, та ги нагостих с фит и напоих с вино. И им се помолих да ми кажат [за] кобилата. И те ми казаха как станала кражбата; и че Стойчо я закарал в Пирня, и кобилата се намирала там, и кадията я възсядал, та ходел по селата.

Баща ми натовари три коля жито за Бургас с двама кираджии — Мънча Кънев и Филипа Митев — ходи в Бургас, та продаде житото. Връща се през Пирня, намира кобилата (…) Баща ми я докара с конче малко, но подир кобилата ослепя от многото каране за Пирня.

Момчо Димитров Главанаков хубай крадеше. Най-подир самичък се уби с пушката си, като беше болен, в къщата си.

Момчо имаше кумец — Момчо Драгиев, който много крадеше и плевня не остави в селото ни. Всичките ги изгори, но не се знай от какво умря…

Стойчо се представи бикчия на кадийските лозя. Ходих на могила, та венчах една циганска сватба. Георги Тодоракев беше с мен. И като се върнах, отидох в кадийските лозя с другаря си Йоргя Тодоракев, та набихме Стойча хубай и той скоро умря, та се отърваха конете от него (…)

ДЖУРАНЛИЙСКИТЕ ТЪПАНАРИ. ЩЕ СВЕТИМ МАСЛА В ГЮРЮДЖИЙ. Пазарят в Стара Загора ставаше в среден ден. Като бях поканен от Гюрюджий да светиме масла, повиках поп Костадина от Ахиево, с когото се наговорихме да идем в сряда на пазара, че оттам да идем в Гюрюджии.

Часа по 12-си тръгнахме за Гюрюджий. Като минахме Лековата керхана, стигнахме двама джуранлийски тъпанари от хас циганите. Единът имаше пищов на пояса си. Поиска от мене емфе и аз му дадох с книжката заедно да смръкне. Той смръкна емфе от книжката и я хвърли на земята. Аз го попитах: „Защо хвърли емфето? И другарят ти нали ша поиска“.

Той ме напопържа на сърдитото място, на жената. Жената ми много мила, но премълчах, бутнах коня напреж и не казвам плана си на поп Костадина.

Минахме Айданлий. Като стигнахме джандрата срещу Захла кория, погледнах напреж: няма хора по пътя. Погледнах назад: и там няма, освен циганските аги, които идат пияни подире ни. Казах на поп Костадина: да се отстраним от пътя, да слезем от конете си, да ги разводим. И той ме послуша. Слязохме и развождаме конете си. Агите ни стигнаха и заминаха напреж.

Казах: „Качвай се на коня си“. И аз се качих. Извиках: „Хъ, Алчо“ — и пристигнах онзи, който ме напопържа на жена. Съборих му един дрянов джоб по врата и той падна на земята. Паднах на другия в дирите, та го набих хубай, но завари, та влезе в Захла 393 кория, та се освободи от джоба. Върнах се, та се набих хубай на онзи, когото бях съборил на земята.

И отидохме на Гюрюджий у дядо Руся Пейков, който и той ще свети масло.

Вечерта си легнахме. Поп Костадин ме бута и казва: „Хаде да си идем. Не ми трябува масла. Те ша ни обадят и вързани закарат на пазар“.

Казвам му: „Мълчи. Тебе що та й грижа? Ти не си в сметката. Не казвай никому, че сетне и тебе…“.

Сутрената светихме маслата, наядохме се с клъст курбан и не лук яло, не на лук мирише…

ПАК КЛЪСТ КУРБАН. Като минувахме през Могила, поканиха ни да идем да светим масла. Отидохме: едното масло беше в чифлика на Голхетемова овчар (…) Светихме маслото, захванах да помазувам. Петър Карадрагиев, който по сбора пукна главата на Еня Пеюв, когато моят аретлик Коста Пенчов беше съборил на земята Пущ Османа (…) кьор кандил пиян, опрял се до вратата, клати се и ми говори: „Ела ме комкай, попе, ела ме комкай, заре гиди…“. Напопържа ме (…) Аз го не чувам и не отидох да го помажа. Когато свършихме тайната, като да излизаме навън, в калабалъка, като беше опрян до вратата, ръгнах го с джоба в корема, който извика и напопържа: „Олеле, кой ме уби?“.

ОТ БИТИТЕ ТЪПАНАРИ ЕДИН. Отидох в Джуранлий. Случи се, та се срещнах с едина, когото хубай бях млатил, който ме изгледа и ми рече: „Холан, папаз, конят ти харен и ти си харен, но хошунду…“. Закани ми се и замина.

Със сватбите бяхме добре тази година. И ний направихме две сватби: брата Стоенча оженихме и му взехме за жена Тона Герганова от село, а сестрата Димка дадохме за жена на Коля Танев Маджара в село Арабаджиево.

Комитетът успява, но много тежка работа. Мъчно се върши, труд голям. Райнов Колю много често захвана да ме посещава. Викентия ми пише какво са й разговарял с Геров[54] в Пловдив.

СПОМОЩЕСТВОВАТЕЛИТЕ МИ ЗА ЕДНИ ЧЕРКОВНИ ОДЕЖДИ. Поканихме приятелите си да ми направят един кат черковни одежди, за което досега не бях ги поканил. Диню Танев една турска лира най-напреж подари. Тъй и другите ми приятели събраха ми 1500 гроша.

Отидох в Стара Загора при аретлика Стефана К. Килитчиев, та купихме копринен (свилен) материал от най-изкусний. Скрои ги свако му Димитър Капзамаля. Давах пари и у мене останаха около триста гроша. И в село бях оставил, не ги носех всичките пари с мене си.

Това беше ноемврий 25, в коледнишки заговезни. Случи се, та намерих пресни шарани в града и взех два шарана от тях, та да послужа приятелите си.

Тръгнах си и отидох до Голямо Кадиево. Отбих се в таз къща, в оназ къща, замръкнах. Не бях с мой Алча, но с една кобила, която купих от едни пехливани, дадена тям от русокастренский султанин. Хубава кобила. На катана прилича, но бяг — колко едно магаре няма. Да я убийш, не хукнува. И затова захванах да я ездя, дано я науча. И на такъва кон не остава друго, освен да яде човек хубав лобут от пияни турци или турчин.

Замръкнах. Дядо Велко Диманов ме моли: „Попче, замръкна. Спи в нази и бъди гостенин тази нощ“. Дядо Стоян Станчев и той същото ми предлага. Но аз мисля; рибата, двата шарана да ги подредя и приготвя за приятелите си.

Стана курт-каранлъ. Тъмнина на вълча козина. Излязох от село. Какви тръпки ме побиват! Какво кракобиние ми дохажда на ума! Като че друг път не съм ходил вечер… Нямам дряновия джоб в мене, с една кьопава кобила, наглед добра като катана, но да я възсядаш е само да яде човек даяк от пияни турци, кога го стигнат или срещнат в пътя. „Ох, не ще да е благополучно мойто отиване тая вечер!“ Това се въртеше из главата ми, като че ли шепне някой и ми казва: „Не стори добре, че не послуша онези старци, които ви молиха да им гостувате тая нощ…“.

Вървя в пътя, минах Чоралиите, гьола — най-опасното място и карам полека кобилата и си мисля, че ако науча тая кобила да тръгне някой добър ход, тя цена няма. Като си ида тая нощ в село, да очистя и измия пресните шарани, ще поканя през деня приятелите си, да ги нагостя и напоя и да им се похвалям, че си скроих много красни одежди и захванаха да ги шият. За Колада ще ги свършат, ще ги облеча и ще ми ги честитят.

396 25 ноември 1865 година през коладни пости, в четвъртък срещу петък вечерта, часа едина по турски, като карах кобилата из пътя и си мисля, чух един предран глас, вика насреща ми и препуска кон, но се не види още какъв човек е. Аз си помислих, че може някой българин да се е напил по дюкяните, отива си из пътя и вика. Не излезе тъй, както сп припомних. Кога се наближихме — то турчин. Няма какво — казах му: „Урала“ (Добра срешка). Турчинът малко види. И ако не бях се обадил, можеше да ме замине; като му почернели очите, та не види от пиянство. Този турчин беше на хубав кон възседнал; с голяма чалма шарена, завита на главата му; чифте пищови и голям турски нож (ятаган) с бяла дръжка кокалена, набучени на новия му капаклия силяхлък и с ален пояс препасани, хубава дълга пушка (…) чакмаклия на рамото му. Този ага, този светия, като му се обадих, спря коня си, улови се за ножа си, с когото ще ме кълца и на късчета прави. И аз няма що да сторя, спрях кобилата насреща му около четири шага настрана.

Моят свети Израхил архангел, който ще ми взема душата тая нощ, вместо да ми вземе поздравлението „На Бога прието“, той ме запита: „Попе, в тебе бъклица има, иска вино“. Казах му изпървен: „Няма, господине“. „Има“. И изтеглюва по малко ножа от ножницата си.

397 Не можем да се приближим по-наблизо. Моля му се като на Господ, правих го на паша, на цар в името на техния велик пророк Мохамеда… Но пиян турчин от молба не взема. Колкото му се моля, още по настръхнува и изтеглюва ножа от ножницата, и едно знае: „Вардар има, сендя чотара олмалъ [Трябва да има бъклица!]“. „Няма“.

Той наближи, хамен да си изтегли ножа и да хване да ме кастри като краставица.

Страх ми не доде, но ми беше мила прясната риба, шараните, да ги не вземе. Снагата ми тръпнеше, няма отнигде помощ: Бог високо… Пак на светинята припадам на молба. Най-подир му казах: „Ела, виж в дисагите, ако има“ (…) Вратът ми от косъм по-тънък: „Както щеш, така направи: или пък ела с мене да те заведа тая нощ на къщата си; фит ще сготвя и вино ще наточа да ядем и пием…“.

Не рачи агата гости. Но като че Господ го бутна и му каза: „Бръкни в дисага, че тогава коли, сечи, попът е на разпорежението ви“.

Кой кум, кой сват. Ох, кузум. Иде, бутна коня, доде до мене, наведе се, та бръкна в дисага. Аз го улових отгоре за раменете и двамата на кълбо на земята. Но аз съм отгоре; той пиян, аз стреснат, млад и трезвен. Знам и да се поборювам; от първо време извадих пищовите, ножа от силяхлъка му, пушката отхвръкна от рамото му. Тъпча го, с юмрук удрям във врата, с коляно ритам слабините му помежду кълките. Изпървен помъчи се да се избави от ръцете ми, но попчето здраво държи, зари работата му беше спукана (…) Мъчи се, окаяний, да се изкопчи от ръцете ми, но силите му не му смогнаха. Само тежко пъшка. Аз го повърнах назад и го блъскам отподир като костаначки, кога се блъскат. Няма кой да ни гледа и да се смей. Бутам го отподир и той пълзи на кавак напреде ми и пори с носа си земята. Взех ножа му с едната си ръка, та го набучих на пояса си и го бутам къде корията. Той се сети какво ще работя с него. Бутнах го зад храстите в корията. Стъпих с коляно на плещите му, запретнах му челото нагоре. Той се сети какво ще работя с него, хвана с ръката си ножа за острата страна, като да потегля ножа. Пуста турска гола кратуна не се запършува нагоре. Май трудно беше, ама като дръпнах ятагана, пръстите му се отрязаха. Тъй силно стискал ножа. Тръц-тръц, лулата му изхърка. Отрязах му кемането като на яре. Ами сега, какво да го правя? Полека, полека хванах коня му, та го вързах в храсталака (…)

Наумих си кой ще ми помогне: моят кумец Петко Демирев от Ахърито. Качих се на кобилата, отидох, намерих го. Не ми отказа. Взе два чувала, копач, лопата. Качи се на овчарската си магарица. Отидохме при курбана. Той го подреди в чувалите, качи го на магарицата и ме попита: „Търси ли го за пари?“ (…)

Отидохме в нивите, изкопа един трап, та го нагънахме накуп в него. Погребахме го. Той се измести настрана и каза: „Куме, гледай «фатмето» да не шавне нанякъде. Аз ще му раздам. Те досега може да му подложиха пилаф… Аз ще докарам овцете тука един-два вечера и на гроба му ще наклада огън, че дявол му не може позна мястото…“.

„Фатме“ казва на магарицата си. Той беше майстор: взе му коня, пушка, пищови, нож и негова работа, какво ги направи, не зная.

Отидохме на кладенеца, та поизпрахме антерията, която се беше поомърсила от кръвта на моя освободител и си отидох.

Отидох си в къщи. Жената, поповката, ме пита що се толкова забавих и срещнал ли съм пиян турчин в пътя си. Казах й: „Не съм“. „Каква е тази кръв на брадата ви?“ „От носа ми тече. Дай да се умия със сапун. Скоро тури казаня с вода на огъня да се стопли, че ми опери антерията, защо като си идех от града, слязох при кадиинския мост да напоя кобилата; тя ме дръпна в азмака, та се окъпах. Поопрах я малко, ама ти хубай я опери“.

И това беше: умря. Пък й не казах. Само казах на изповедника си, за което ще пиша. Тази жертва се не потърси отнигде…

400 ДВА ПРЕСНИ ШАРАНА. Колко и да ми беше работата тежка, но шараните пак изчистих, та ги измих и насолих.

Утрената на 26 ноемврий, в петък, 1865 година опекох шараните, поканих приятелите и те додоха. Повиках и кумеца Петка Демирев от Ахърито. И той доде с „фатмето“ си и смей се.

Положих софрата, пуснах вино. Похвалих се, че дрехите ми ще ушият за Коледа и много лъскави станаха. И те по-много се радват (…)

Ядохме, пихме, веселихме се, пяхме. Аз уж като че не се стреснах, но цяла нощ сън няма. Задремя, той насреща ми: ту ножа държи, ту без глава хърка и се търкаля, в кърви отънал. Дявол да го вземе (…) Ако не бях го извъртотил да го вкарам в чувала, какво ли щеше да стане с мене? Пестил, на късчета надробен, и какъв плач да търпи поповката с двете си дечица (…) Нов живот!

401 Като нагостих и напоих гостите си, отидох на Ахиево, та повиках побратима Димитра Нейков, та отидохме в с. Памукчий при Стоя вуйчо Гергев. Казах му, че съм дошел да искам от аретлика Царя Господина, хаджи Хаузова чобанкеясъ, пищовчетата да ми ги продаде. Станахме, отидохме на хаджи Хаузова дюкян.

Повикахме Царя Господина, убедихме го, та купих пищовчетата за една ингилишка[55] жълтица — 114 гроша. Ама какво изкусно изработени! Само човек да имриндиса да ги гледа и да им се не нагледа! (…) Направих им от мешин калъф със сърма, ишлиме изработен. Оттогава без тях нигде не отивах: деня-нощя да отивам — и те под джубето, опасани на пояса ми. Страх лозе пази; попарен айряна духа и на плета тиквите духа и се плаши да го не попарят.

ИГУМЕНЪТ ОТЕЦ КАЛИНИК[56]. Отидох на Мъглижкий манастир при игумена отца Калиника, та се изповядах. Той ми по-намери махна, че съм прегрешил: не трябвало до тоз карар да докарам работата, да съм го оставил жив — полумъртъв.

Аз правих извинение, че не исках да постъпя тъй, но курбанят ме с насила накара. Ако беше ме направил както аз него, и да иде при големия си ходжа да се изповяда, че направил един гяурски поп на късчета, той не щеше да го спира, ами щеше да го насърчи, че получава царство небесно… „Чети ми една молитва, че каквото става, да става…“.

Отец Калиник ми чете молитва, та ми се прости грехът. Работата ми е в ред; и с други да се срещна (…)

ГОЛЯМА ВЪРВОЛИЦА ТУРСКИ КЕРВАН. Пак през тези коладнишки пости случих се в Голямо Кадиево един съботен ден. Гледам по мръкнало на Ибрихимаа от нашето село коруджията едирнели Мехмеда Али качил се на гол кон и ходи от къща на къща, та вика меджия за в неделята. И си тръгна напреж мене къде нашето село Арабаджиево. И аз след малко си тръгнах да сваря за вечернина. Зададе се насреща ми един голям керван турски: едни пеят, други викат. Аз се отбих в корията къде лисичите дупки. Що щеш (…) коруджията намерил Донча Димитров (Дишленев) в корията с овцете, напънал го с коня си да го бий. Дончо се извъртял с мазния дрян, та го бръснал в главата, очите му изпъкнали. Турчинът паднал от коня и пълзи. Дончо извадил чакмака и точи една чекийка. Аз го заварих и го попитах: „Какво ще правиш?“ Той ми отговори: „Ще го коля“.

Попитах го: „Друг път клал ли си?“. Той отговори: „Малко овце съм изклал“… — и му изви врата. Аз му говоря: „Хъ де, хъ де!“.

Турчинът хубай ударен, но позна работата. Захвана да се моли и плаче. Хъ бе, закла го с чекийката като ере. Турците близо минуват и да се отбий някой в корията, ще види. Но за зла чест никой се не отби.

Казах му: „Дончо, вържи му коня в мешеликя, че ела на Кънев Господинова дюкян, та кажи нему и на баща ми какво ще ти кажат. Другиму не казвай; нето на жена си верувай да й кажеш“.

Дончо до де, та каза на баща ми и Господина Кънев. Те питаха мене, аз им казах: „Те имат гробища. Нощеска на едно магаре, че в нивите“. И тъй стана: с Пехливанина Добря[57] го погребаха в нивите.

Ибрахимаа каза, че побягнал и му закарал коня. И той си отиде махле-бокана.

403 НА ИДОЛОКЛОНСКИ РЪЦЕ ОСТАНАХМЕ. Крастави цигани — кой ще яде лобута, да не са те. Тези цигани са от мръсните турски мохамедани: Ахмед, Хасановци… Като кондисали през лятото в покосените селски ливади, пуснали конете в посеяната нива с просо на Руся Димитров Бакърджията[58]. Руси, сърдит, отива да изкарва конете. Срещат се с Исеноолу Дурмуша, когото Руси набил и смазал с бой и му пръснал главата. Дурмуш отива при колибите и като го видели в кръв окъпан, Дурмуш ефенди казал, че е Руси. Циганята, без да се бавят, смъкнуват от колибите саръците, та погнуват Руся Бакърджията. Хъ, Русе! Руси бяга по ливадите и спасението му в селската воденица. Пристигнал я, та се затворил в нея и спасил живота си.

Турци, които бяха прекупили десятока, се казват „субаши“ в селото ни. Циганите реват, викат, късат си пазвите на ризите, водят Дурмуша кървав и говорят: „Аман, помощ, едноверци, на идолопоклоннически ръце останахме!“.

Турците изпитаха, че просото на Руся Бакърджията се стъпкало, ами го повикаха, та го глобиха 45 гроша. И ги дадоха на едноверника си циганина Исеноолу Дурмуш. Дурмуш взе парите, колибите се вдигнаха от селските ливади. И днес да мине Дурмуш през селото, утре да доде, никак се не яви.

През коладни пости минува през село с жена си заедно, която оставил насред село, а той се отбил на Иван Степанова дюкян да 404 си купи тютюн. Сякаш че нарочно се й случило да го вардят. Димитър Широв се случил в дюкяна. Дурмуш, щом се явил и стъпил в дюкяна, Димитър Широв го хванал и теглил зад бъчвите, извил му врата и задънил една чекийка и ще го коли: не пита, че жена му го чака насред село. Чекийката забита във врата на окаяний правоверник. Аз влязох в дюкяна и казах: „Димитре, какво правиш? Жена му насред село, ще доде да види…“. Димитър Широв: „Като доде, и нея тъй…“.

Иван Степанов Бакалина и той помага. Намериха 30 гроша в Дурмуша, та ги взеха. Взеха и дългата му хаба. „Пуснете го. Дурмуш чингенен, еленде калдък [Останахме в циганските му ръце], ти не знайш ли тези какви са сега?“ „А бе, вий най-напреж с циганска мръсна кръв ли ще заблажите? Да си върви, дявол да го вземе…“.

Дурмуш се откъсна, като му остана и циганската парцалива чалма. И като фъртуна избягна с жена си из село навън.

Колибите им биле в Боздуванджий. На другия ден додоха: брат му Ибрахим и други по от хаса цигани — тъпанарите и Садулла бейова чобанкеясъ Вълчо Лангоза, да искат парите, хабата, чалмата и да се научат кой го дупчи в шията с нож.

Това всичко се отказа, като попитахме циганите: какви са те да глобят хора? Или са царски съдии — ще ги заявим на правителството. Нали са цигани, сплашихме ги. И те захванаха да се молят и повърнаха 45 гроша назад. Купиха вино, та черпиха от село, които нямаха известия от тази работа.

На Дурмуш повърнахме хабата и чалмата, а тридесетях гроша останаха. Циганите си отидоха небити. По-много се падаше на чобанкеясъ Вълча Лангоза, но и той на леко премина.

1866 ГОДИНА. ДАЙ АХМЕД И КАЛЪЧА СЛАВИ.[59] Гости: Петър Ж. Кълвачев, Костаки Тодоракиев, Савата Софтата, Господин Касап Райков[60], Васил Тошов, Георги Хаджидимитров, Колю Райнов, даскал Наню Тодоракев, поп Иван Попстойнов[61], Петко Сахатчията, Пенчо Хаджиславов и Колю Ганчев.

Изтекшата 1865 год. изпроводихме с циганска опачина живо и здраво, а наступающата си показа жилото още от първий ден. Тези гости бяха гостували на дяда Тодоракя Хаджикосев в Топракхисар, който имаше чифлик в това село. На връщане ни додоха и мене на гости. Виж каква опачина ще се случи, та се осрамих:

Дай Ахмед и Калъча Слави изпроводени по правителствена служба по селата: Дай Ахмед останал в Гаджилово, а Калъча и човека си изпроводил в нашето село да му приготвят къща, дето ще кондиса. И показал къщата, че ще да е във Велев Петка. Този негов човек, гол и въшлив турчин, показа се по-зъбест звяр и от най-калпавия Дай Ахмеда, от когото пищи цяло население българско, отдето помине да събира милтизимски вересии, който бей има от десяток недобори, него изпровожда да ги събира. И не се описуват зверските му хаирсъзлъци с ум.

Кеята селски беше от демирджиите — Иван Димитров (Гюзеля) — много вярно циганче, което от него не криехме никаква работа, която вършехме по комитетски неща. Той ни беше дясна ръкавичка. Отвън ако го гледаш, не прилича на човек; но отвътре — сърце златно, неоценимо.

406 Ний бяхме на Иван Степанова дюкян при черквата „Св. Георгий“. Този въшлив и гол келеш турчин Али Дай, още от коня си неслязъл, и за мухтарина Господина пита. Кеята се показа да му вземе коня. Той захвана да го псува на вяра, жена и майка. Обадих се аз, да го съветувам: че кой го проводи да псува хората. Той слезе от коня и иде в дюкяна, и захвана да псува и мене.

От гостите останаха при мене само Петър Ж. Кълвача, Господин Касап Райков, Костаки Тодоракев и Иван Степанов в дюкяна. Другите излязоха, та се помахнаха, защото познаха какво ще се случи. Също направи и Слави Калъча. А при мене останалите, ако би турчинът да й по-силен, да ми помогнат. С псувни против мене турчинът стъпа през прага в дюкяна и станахме на кълбо двамата. Натиснах го, та го набих хубай и той се ареса. Пуснах го и той пъшка, но не псува.

Каза на мухтарина Господина: „Покажете на коя къща ще кондисаме“. Господин му отговори: „Искам да доведат коня. Аз ще ви заведа“. „Че без кон не можеш ли?“ „Не можа“.

Доведоха на мухтарина Господина коня, който го възседна, та ги заведе във Велев Петкови.

Този голтак прищяло му се да бий кеята. Напънал го на двора. Кеята се върнал, та го хванал и му легнал на мешина (…) три пътя.

Вечерта, кога пристигнал Дай Ахмед, оплака му се, но Даята го не послушал, като казал Калъча Слави, че не е тъп, ами той много псува: „И аз се засрамих, че Сахатчи Петко и на Сакалията синовете се случиха в село“.

407 Стана причина този гол Али Дай, та се отсрамих пред гостите си. Сахатчи Петко ме закачаше: „Попче, ще ви дода на гости в село, но бийте гостите си“.

Али Дай казал на кеята Гюзеля, още кога отивали във Велев Петкови: „В попа една жълта лира наказание лежи“. Гюзеля му отговорил: „Виж да не бъде кезаплия“.

Тези моите гости всички бяха от онези, дето се чуват, а не виждат.[62]

Тази посрещка ме посрещна в началото на тая година, но дано сетнята бъде благополучна. Дай Боже!

ДА СЕ МОЛИШ НА БОГА ЗА ПИЯН ЧОВЕК ДА МУ ДАДЕ ЗДРАВЕ И МАСЛО ДА МУ СВЕТИШ. Вика ме поп Слави Господинов да ида да го придружа да светим масло на Гергя Стойнов от Скендерлий. Ходихме, та светихме маслото. Поп Слави пита Гергя: „Колко ракия изпиваш на ден?“.

Герги каза: „По ока“.

Поп Слави му даде наставление: да намалява по 50 драма на ден, дорде докара 50 драма и там да я кара.

Като свършихме тайната, отидохме в Памукчий. Там намерихме Петка Пенчев и Гергя Желязков, които поканихме да идем за риба в Карагьол.

Отидохме и уловиха ни хубава риба — жълти калници. Тръгнахме си. Поп Слави даде мене от рибата и каза: „Гергя, ти иди в Ахиево на черковската стая, та нарежи лука и го спържи, а Петко да ме чака при червения мост под дървото. Аз има да взимам пари за една кръщенка от овчар Ивана. Ще ида да ги взема и ще повикам Петка да идем да сготвим рибата и да се натъпаним. И вино ще ви взема“.

Аз бутнах, та си додох къде село. Поп Слави тръгна из пазарския път. На муратлийския герен срещнал шахпазлийски Минка, та му казал: „Минко, при червения мост под дървото вързах едно магаре. Виж, ако се не е скъсало, отвържи го, да си иде в село“.

Герги спържил лука и чака. Петко спал, търкалял се под дървото — няма поп. Задал се Минко, смей се и гледа; също и Петко правил. Казал Минко: „Петко, поп Слави ме срещна на муратлийския герен и ми каза, че вързал едно магаре под дървото, да го развържа да си иде в село“.

Петко Пенчев беше даскал, а Георги Желязков — кандилавтин. Тъй гощава поп Слави такива момчета, но и той що тегли (…) Поп Слави бил наказан още в същий ден за тази си постъпка:

Когато препоръчал Петка на Минка да го отвърже, видял, че идат двама човека насреща му. Те биле рупаланци[63]. Той слял от коня да се разходи с надежда, че като се срещне, ще му помогнат да го качат на коня. Кога се срещнали, той ги помолил да му помогнат да се качи на коня. Единът го напсувал и казал: „По-малко да си плюскал. Това вино тебе ли се даде? Върви сега, нека ти изскачат очите“.

И го заминали. Кой каквото прави, таквоз и намира. Какво му правят тези сиромаси, да ги държи цял ден гладни…

409 ПОКЛОННИЦИ. Поканен бях за 29 юний 1866 година да ида на казанлъшкий женски манастир „Свята Богородица“. Дадох едина си кон на Костадина Новачков, та се качи, а едина — аз. Отидохме в града, събрахме се 60 души — една конница, имаше и с магарета. Поп Иван Попстойнов и той беше заедно с нази. Иван Ненов най-много джумбуш ни прави из пътя.

Отидохме за Петровден. Поклонихме се на манастиря. Преспахме два вечера. Избрахме манастирски настоятели: моя аретлик Стефана Койчев Килитчиев и Желя — и двамата старозагорчани. Вдигнахме ги, четохме им, пяхме им многолетствие. Желя го ритна един кон в главата. Хеле едвам го направихме светия, умря, не можа да оцелей.

Оттук отидохме на Мъглижкий манастир. Лежахме една нощ. Игуменът, отец Калиник, прати, та наловиха престърба риба. До река Тунджа ни изпратиха. Там готвиха, пекоха риба. Ний се къпахме в Чанакчийските лъджи. Наядохме се и си посръбнахме. И то беше. Донесохме си и чемерика. Забравих — имаше и хоро при Аязмото.

ЗЛА СРЕЩКА. Когато минувах през града, наший големец поп Порфир ме задължи да го чакам в Казанлък, че да го заведа и на Мъглижкия манастир. Но аз не направих тази му заповед. След като си дохажда, поиска да ме накаже. Поп Костадин и Иван Нейчов от Ахиево ходили в града при поп Порфир. Той ми пише така: „Поп Минчо, щом получиш писмото ми, да се качиш на коня си и право при мене с коня да додеш“.

410 Иван Нейчев и той ми пише, че много се мъчили да го убедят, но не можле; никак не взел от молбата им.

Взех писмото според заповедта му, качих се на коня и тръгнах за садукейский съд. Едно ма й яд и, друго, напекъл ми се вратът от слънчевата жега, търся си белята — кой да ме закачи.

На муратлийския герен идат [на]среща ми Петър Ж. Кълвачев и дядо Деню от Топракхисар. Дядо Деню се напил с вино и не може да види, а пък мене видя. Запря магаричката, която беше възседнал, поиска емфе от мене. Аз му казах, че нямам, но той от нямане не разбира. Захвана да псува наред: на майка и на жена. „Какво да го правя, Петре?“ Най-подир с каквато те мярка мерят, и ти мери. Захванах: жена му, дъщеря му — и се разправихме.

Отидох в двора му с коня, както ми пише големецът. Баща му поп Васил ме покани, та седнахме на двора. След малко доде и големецът поп Порфир. Замина край нази и отиде в стаята си. След минута си показа главата и ме повика.

Отидох в стаята му и седя на крака като грешен човек. Покани ме и аз седнах.

— Нали ви заповядах, поп Минчо, да ме чакаш?

— Чаках, отче епитропе, и на казанлъшкия кехая казах, не ви ли казаха?

— Какъв кея? В град кея има ли?

— Ами че този, дето ви слугува, не е ли кея?

— Какъв си дебелак… Той е пазвантин.

— Аз мисля, че е кея, а той се думал пазвантин. Казах и на игуменката г-жа Калотина, нали ви каза?

Каква й такава г-жа Калотина? Тя е г-жа Екапетолина, а не Калотина.

— Отче епитропе, да ми простиш, не й записах името и затова не можа да го реча. Сега го забележих, че не е Калотина, ами Екапетолина.

— Видя ли лъскави калугерки?

На ума си: „Замазахме я, какъв му й бил умът!“.

— Хубай гладувахме, отче епитропе, хич ни не погледнаха. Аз артък в село живея, ами поп Иван уж в града живей, но и той така.

— Вази не познават, ама мене познават, че ще додат при мене в града да им дам пандавуза за по селата. Гостиха ме с прясна риба. Ако беше ме чакал, и ти щеше ядеш при мене.

Хъ сега, пресъдиха ме, ето и наказанието ми: „Марийке, пелин!“. Пелин, пелин, че и двамата я пелиносахме. Аретликът Стефан доде, та ме заведе.

И това ми беше присъдата. Баща му мине край стаята и говори: „Поп Порфире, и на двамата е господарят един (…)“

ПРОЗОРЦИТЕ НА ЧЕРКВАТА „СВЯТИ ВЕЛИКОМУЧЕНИК ГЕОРГИЙ“. Повиках тези приятели, черковските настоятели: Мънча Стоянов черибашията и Димитра Широв, Генча Ганчев, Сивча Тодоров, Гоната Мирчев, Руся Димитров. И тръгнахме на 27 декемврий 1866 год. из село да събираме волна помощ, за да направим на черковските пенджури джамове, защото досега бяха с платна заковани. Като ходехме из село, числото ни се умножи. И събрахме доста голяма волна помощ (…) Предложих на двама-трима приятели: че тази волна помощ не е за джамове, ами за училище. „Съгласни сме с вази“ — заедно отговориха.

412 ГОЛЯМА ТАЯ БЪЧВА И НЕ СЕ ИЗПИВА ТОВА ВИНО ТАЗИ НОЩ. На колкото души бях съобщил, те знаеха. На 28 декемврий, в сряда, проводихме кеята из село да обади на всички: да додат срещу четвъртък в училището, защото ще пием коладнишко вино. Буре голямо и пълно с вино, но събрано в гроздобер от село и приготвено за сбора, но всички не знаят това; мислят, че е коладнишко вино.

Като се събраха всички поканени от село — като й за вино скоро се събраха, и неканени додоха някои. Наредиха се, та насядаха. Всеки отвори месалчето си с хляб и печен кебап. Накарах, та наточиха един бакър (медник) с вино — и още, и още, четири, изпиха ги. Минчо Делинейков (Гагата) беше много лаком и тамахкяр, стиснат човек. За едене и пиене душата си дава, като й муфти. Пил и гледал бурето. Най-подир казал: „Тази бъчва не се изпива виното й тази нощ…“.

Работата излезе друга. Като им разправих за каква цел сме се събрали и че искаме да си съградим училище, на това никой не отказа. Всички се съгласиха и се зарадваха на предложението ми. Тая нощ писахме волна помощ 6000 гроша, като ги помолих, че за 29-ий, в четвъртък, всеки да внесе волната си помощ и ако се случи някой да му се не намерят пари, в заем да вземе, пак да ги внесе, ще гарантираме за него. Само парите да се съберат.

УЧИЛИЩНИ НАСТОЯТЕЛИ. В четвъртък додоха всички, та си принесоха волните помощи. И още други додоха, които не бяха се случили вечерта, та принесоха и те волна помощ. И наредихме училищни настоятели следующите: настоятели — 413 Димитър Широв, Слави Кънчев, Сивчо Тодоров, Генчо Ганчев, Гоната Мирчов, Иван Степанов; за касиер избрахме Коля Йоргов от Ахърито, а помощник — Славя Кънчев от Арабаджиево.

НАСТОЯТЕЛИ ОТ СЕЛАТА: Колю Йоргов, Кирю Стоянов и Петко Демирев от с. Ахърито; Господин Илчев и Велко Диманов от Голямо Кадиево; Дачо и Петър Данчев от Малко Кадиево; Седю и Кавръка Колю от Боздуванджий; Петър Ж. Кълвачов и Димо Райчев от Топракхисар, Господин Петров и Червен Иван от Талашманлий… Тези села се считаха за енория на церквата „Святи великомученик Георгий“ и тези настоятели събраха и събират волни помощи за училището.

СКЪПИТЕ НОВИ ЧЕРКОВСКИ ОДЕЖДИ. Скъпи думам, защото много скъпи щяха да ми станат, ако не бях успял да му дам чотарата на дяволите. Ей, каиши щеше да пори от попския гръб и порезеници, и плешки вади.

Донесоха ми одеждите и служих на Рождество Христово. Събраха се приятелите, та ми ги честитиха и пихме кръчмата им и че биле много хубави станали и много ми приличали — радват се.

АРАБАДЖИЕВСКИТЕ МЛАДЕЖИ. Постъпихме в 1867 година и с когото да се захортуваш, все за училище говори. Отстрана всеки казва: да живеят арабаджиевските младежи; а пък на старата маса от нашите в село май не им идеше на гайдата защо да се славят младежите, а старите да се не хортуват. Вместо да се радват на младите, то им иде свидно.

Като заговяхме за великите пости, повиках уста Йосифа от Стара Загора, който беше пръв от архитектоните, та размерихме училището: какъв материал ще иде и за колко гроша ще ни излезе — да ни разправи горе-долу.

Повиках уста Йосифа настрана, та го попитах: за колко гроша може да стигне, дорде се изкара училището ни. Той ми каза: до 30 000 гроша — дип-дип — до 40 000 гроша. Аз му забележих: кога го попитам пред народа, да каже, че може да излезе училището до 18 000 гроша — или по-долу, или по-горе — татъка. Попитах уста Йосифа и той каза същото, както му бях забележил.

Настоятелите се засмяха и казаха, че ний имаме вече толкози пари събрани и няма да седим, ще захванем след Великден да правим.

Уста Йосиф направи сметка: какъв материал — дърва и дъски — ще отиде, за да се доизкара училището. Проводихме Коля Йоргов от Ахърито и Славя Кънчев на Белово, та свалиха по Марица на Сеймен четми колкото дръви и дъски ни трябуваха, да изкараме училището. Донесохме дръвите, дъските, та напълнихме черковския двор. Всички се смаяха, като видяха този материал: и какво ще го правим, много нещо било! (Този материал се пренесе от Сеймен даром от селото!)

Носим, трупаме… Старите им иде свидно, като не ги питаме.

И казват, че нищо не можем направи, дорде ги не питаме (без стария калъп нищо не ставало!).

Дядо Грозю Краев, един от първите богаташи, каза ми така: че на гъза му яйце се печало, а нази ни сърбяло, та училище правим. И то беше, че поисках една кола пръст даром да пренесе за училището!

Малък Коюв Тени (Кючюка) и той ми каза, че с фъскасиена боя ще направим школа (с пръдня). Аз му отговорих, че според това им мнение много ще ни ездят турците с къпинени юзди.

А той зъл: „По-добре да ме езди турчин с къпинен гем, а не да съсипя селото като вази, които сте се наели да правите школа. Още черквата не е изплатена, те школа ще правят с пръдня…“.

415 ФЪСКАСИЕНА ИЛИ МЕДЕНА БОЯ ША Й, НЕ СЛУШАТ… 23 априлий 1867 година сборът беше след Възкресение, на Томината неделя. Направихме сбора, повикахме уста Йосифа, та разхвъргахме старото училище и захванахме да правим новото.

ПОПЧЕ, ГОЛЯМ КАБАРДЖИК СИ ОТВОРИЛ НА СЕЛОТО, ТОВА НЕ СТАВА С МАЛКО. Като хвърлиха гредите, то се отвори един кър отгоре, страх да те вземе. Господин Кънев се беше качил горе, ходи по гредите и гледа и пуши тютюн. И аз отидох при него. Той, вместо да ми се зарадва и насърчи, рече ми така: „Попче, голям кабарджик си отворил на селото. Това не става с малко, ще съсипеш селото“.

Аз му отговорих строго: „Скоро да се махкаш оттук от очите ми, че си хвърлен долу!“.

И той надве-натри слезе та си отиде. Като мислел, че съм се докачил, проводил кехаята, та ме повика, та проси прошка от мене и кусур да го не имам, гдето ми продумал тая дума, сбъркал.

Всички младежи като мравее: кой отде иде, носи все за училището и никому не дотегнува.

Господин Кънев се сети, че ще се извърши и направи туй свято заведение — училището, и не се минуваше ден да не доде и забиколи дюлгерите.

Костадин Новачков остави нашето село, пожела да иде в Стара Загора да свърши което му липсуваше от науките. А на негово място условихме Тонча Маринов от Стара Загора за учител. А Петка Пенчев от Ахиево за кандилавтин и певец.

ТОДОРАКЕВИТЕ ГОСТИ: КАДИЯТА И КАЙМАКАМИНЪТ СТАРОЗАГОРСКИ. Отидох в Тодораки Хаджикосев в Стара Загора за книжени фишеци да взема и раздам на момчетата. Даскал Наню и Софтата Савата (…) [и други членове на комитета били там, когато пристигнали на гости старозагорският кадия и каймакаминът, и пожелали да влязат в стаята, където били складирани припасите][64] (…)

Стаята в горния етаж в една къща, в която работеха фишеците ни, която посочиха гостите, тя беше разхвърляна с книги, барут и куршуми за книжени фишеци (приготвена за такива гости!) Ами сега? Изскочи даскал Наню, та даде знак на баща си да заминат в друга стая. И той ги вмъкна в друга стая. Но ний я вапсахме, като си помислихме: да не са нещо надушили и идат да ревизират, обискират къщата и ни сварят в тая служба(…)

Но „верният им“ Тодораки Хаджикосев ги заслепи с каве, тютюн и сладко в друга къща.

Аз взех в дисагите книжените фишеци и ги занесох, та ги раздадох на определените момчета да се радват.

АМИ СЕГА? За Петровден ще си отиват дюлгерите няколко души, пари искат и парите не стигат. Казах на Славя Петков Руканев да вземе няколко жълтици и ги принесе. И аз турях другите, колкото още трябват в джеба си и отидох да изпращаме майсторите. Повиках от старите, та им казах, че парите не стигат, и какъв ум ще ни дадат.

Някой каза: „Че то сега му й джумбушът! Без пари ум не струва нищо, нито лула тютюн…“.

Извадихме, та наброихме парите, та изпроводихме дюлгерите. А главните — дядо Иван, син му Арсо и Георги — останаха с още някои да доправят училището. Които пари дадохме в заем със Савата, на другия ден ги събраха, та ни ги дадоха. Освободихме се и училището се работи.

Училището беше с хубав салон и висока камбанария, украсено с боя и тенекия покрито. Училището беше двуетажно.

АГАТА ПЕНЮ В МАЛКО КАДИЕВО. Тази 1868 година много благополучна се показа: дисагите не остават никога празни на мързеливите, които обичат много да говорят, а малко да работят. Хеле за мене! Откак направих сефтя по Гергевден да събирам кожи от Петка Мундата в Малко Кадиево, като вода ми върви. Не гледай человека, но полеза му!

На Гергевден, 23 априлий 1868 год., излязох от село да събирам кожите от геор[гев]ските курбани. Отидох в Малко Кадиево [да] гледам. Като да замина покрай къщата на Петка Мундата, която беше накрай селото, и той беше овчар, отбих се да взема кожата, която още я дереше. Казах му:

— Хъ, Петко, побързувай, че хората ще ги хвъргат в пещите, а ти още не си го одрал.

Петко Мундата:

— Защо бързаш, попче?

— Бързам да взема кожата, че имам и други села…

— Ах, беки кожа ша ви дам? Ще ти дам 20 пари…

— Хъ, дери, дери… То ще стане белли двадесет пари ще взема или на агнето кожата…

Петко качи кожата на един грош и пак не бърза да дере. И аз се не махкам: чакам Петка Мундата.

Най-подир бута се, потрива се, не ще два дни да я мархули я! Одра я, та я преметна на една кочина. Аз посегнах, та хванах кожата за къде дирните крака, а Петко хвана къде главата. „Хъ, свети Георге!“ Дръпнах кожата. Мундо падна на колене. С кожата по врата: „Помагай, свети Георге, че Мундю ви закла курбан. Завръщай му с коня вечер овцете, кога святи Илия хване да святка по небето, а по земята гърми и трещи“. Хъ, Петко по врата. 418 Лицето му стана, като че котки го драли, от кръвта на кожата. Хъ, Петко по врата с кожата, хъ!

„Радо, излез от къщи, та виж Петка как го накървих с агнешка кръв. Днес по Гергевден нали се кървят?“ Жена му Рада Мешекопаранова показа се от къщи и извика: „Оле!“. Рекох: ако захване мене, какво ще й говоря, село разваля, толкова и зла жена и на устата й се не стои насреща.

Хеле към мене се показа милостива и защитница. А към мъжа си Петка много зла и упорита (…) „Петко — каза тя, — кучета да ти ядат курбаня. Магаре, хората ги опекоха, а ти още го мархулиш и на попа кожа не даваш. Магаре! Знаеш ли ти, че кога родя, попът кърваво ми кръщава детето, а ти ходиш из корията да целуваш шумата. Мундьо-о! Който ти й турил това име, сякаш че та й изпекал…“. Взе кожата и каза: „Чакай и аз да го накървя“. Усука я веднъж по врата му: „Хъ, святи Георге, да не захванеш и попа!“. Рада си знай работата, бир да думат хората, че е Мешекопаранова дъщеря.

Рада ми даде кожата и ми целуна ръка, а аз дадох на Петка да я носи до Дачеви.

Казах на агата Пеня, който беше на овчарите като председател, който събра овчарите, та глобиха Мундата Петка една ока ракия и му заповядаха: когато срещне или стигне поп, да си снема шапката и да му целува ръка. И тази заповед Петко си я изпълняваше отсетне и на други наставление даваше (…)

СТАРОЗАГОРСКИТЕ ГОЛИ ТАБАЦИ И ЦИГАНИ. Бакалинът Вълчо С. Сийрекбасанов в с. Арабаджиево имаше направена пещ, за да пече гювечи. Заръчал си бях един гювеч за в къщи, но другиму било късмет да се нахрани.

Тотю Войвода[65], който беше направил една малка битка и като се развалил, как се случи, та мине през село още с един другар, които имаха и по една косилка за лице — само за в селото. Битката му може да й описана — които знаят; но аз ще пиша накъсо, което се случи.

Тотю Войвода гладен и гювечът опечен чака го. Като се наядоха, послужих ги и винце. Тотю Войвода каза:

— Дядо попе, изядохме ви гювеча.

— Вий не изядохте гювеча, ами което е за ядене, а гювечът остана.

Тотю Войвода попита:

— Дядо попе, ний бързаме, ама къде ще идем, като нямаме работа? Търсим да косим, но гаче тъдес са покосили?

— Ще намерите, нали работа търсите? Оттук идете на Топракхисар при Петра Ж. Кълвачов, той може да ви намери, и Тодораки Хаджикосев от Ст. Загора има чифлик в същото село. Селото е близо. Станете да ви покажа отде ще минете.

Споразумяхме се и заминаха. Споразумели се за в топракхисарската корийка: хем да лежат, хем да я покосят и понахранят (…)

Тотю Войвода подушили му миризмата от управлението, че заминал тъдес — един тръцък хваща из града, хардал: кой ще го намери да го хванем, голям бакшиш ще му подари царството. Малко са за бакшиш, ама нищо не знаят!

Тодораки Хаджикосев отива при каймакамина, с когото придружен отиват при Емин бея и хаджи Таира ага. Та им се обещал и им казал: „Дайте ми хора, нека бъдат под моя команда и да ме слушат каквото кажа. Ако е тъдес дошел този човек, за когото говорите, че царството много строго го търси, под земята да е, намирам го!“.

„Верният“ на царството Тодораки Хаджикосев се хубаво накичил от пети до глава с оръжия: ще отива на бойното поле, в корията, да хваща съсипителите на султановото царство или гладните безделници и нехранимайковци. Дават на Тодоракя Хаджикосев и лика (портрета) на Тотя Войвода, който минал в правителни ръце: ако го види с портрета, ще го познай и лесно хване.

Тодораки Хаджикосев взема портрета, повежда тълпата голите табаци и цигани, та ги повежда за налдюкенската кория. Наредил ги покрай корията и им казал: „Хубай си отваряйте очите, че той бил канатлия (с крила)“. Хубаво насърчавани, хардал: да мълчат, глас да се не чува и пушките си хубай да наглеждат, да не би на някоя пушка кремъкът от чакмъклъка [да] паднел.

Натъй ги мота, нататък ги въртя, след два дни казал: „Стойте тук, аз ще ида в село“. Турците: „Аман, Тодораке ефенди, не ни оставяй…“. „Аз ще дода скоро“. Командата негова — ще го слушат.

421 Тодораки за скоро отива в другата кория при косачите, та им казал: „Ще се вдигате оттука, аз ще ги въртя още три-четири дена тъдес и ще ги заведа в града. Вечер (…) да не мннувате. И както знайте, по вашему, хайдушката. Виж портрета си. С портрет ваш са мойте голаци. Хубай ги подплаших, че си бил с криле. Сбогом, на добър час! Няма страшно“.

Тодораки въртява голите табаци, които мислели да ядат баници и кокошки, но Тодораки и този късмет уничтожил. Заведе ги в града и — няма го тъдес, та няма, всичко било лъжа… Тотю Войвода замина и още си ходи, та си живей.

НЕ Е ШЕГА, ПРАВЯТ СИНКОВЦИТЕ! Училището изкарахме с всички потребности. Боядисахме го не с фъскасиена, но и в града се не намираше в този план училище, ако да имаше главни, които заслужават за по-главните класове, но нашето ни се видеше по-красно.

Предадохме на дюлгерите парите, колкото им дължахме, и приехме нахтарите на училището.

Черквата откъде запад калканят не беше мазан и отвътре женската черква, която развалихме и изново я направихме и измазахме. Владишкия трон позлатихме; и темплото боядисахме, и украсихме дверите, кръста позлатихме; на прозорците черчевета и джамове направихме.

Черковното градище беше с тръни изградено. И него с кирпич дувара изградихме; и портите алафранга със салон направихме и с боя украсихме. Хубава градина с пармаклъци направихме, на която имаше коностас, амвон, за да се говори слово от него.

НЕСМИСЛЕНО СВЯТ СВЕТУВА: ОХЛЮВЪТ С НАПЕРЧЕНИТЕ СИ РОГИ ИСКА ДА УПЛАШИ, НО КАТО ГИ ОТКЪСНАТ, СВИВА СЕ КАТО ПЪЗДЕР В ЧЕРУПКАТА СИ. Селският десяток беше прекупен от някой бей, който имаше за съдружник и Ахмед ага, Дурмуш беин Ахмеди. А селяните го глезеха Ахмедчето. Под училището отдолу имаше една стая с комин за кандилавтин; една без комин; една голяма за училищна стая и един яхър за коне, които додат на гости или на черква от селата, да си вързуват конете или воловете.

Ахмедчето, като отвял на беглишкия си харман юлафа, поискал място от селските чорбаджа да си пренесе и насипе юлафа. Те, без да смятат де ще му излезе сетнината, показали му училищния яхър. И захванали да носят и изсипуват юлафа в него.

Когато са вършили и скроили този план, аз се не случих в село, бях в Гюрюджий. Додох си, влязох в черковския двор, повиках кандилавтина да ми поразводи коня, а аз поседнах на двора. Черковските вънкашни порти се отвориха: кола, с волове впрегната, а на колата отгоре Ахмедчето; Петко Велев хванал воловете за въжата и ги вмъкна с колата в двора; Бакърджията Руси и той беше заедно с тях.

Аз им продумах: „Тази пръст отгде я носите и какво ще изпълнювате с нея?“.

Казаха ми, че от десятока юлафа беглишки сипуват в яхъра. Ахмедчето пуши тютюн и гордо гледа. Ахмедчето намери хубаво място да пие ракия, в черковския двор и ябълки се понамират за мезе.

Учителят ни Тончо Маринов, младо и хубаво момче, ходи, та се завира край Ахмедчето вечер, кога е на ракъкефи. Знаеше Тончо и турски да чете и говори. Ахмедчето беше кетапсъз. Казувам му: „Тончо, не се увирай покрай това куче, че са табиет-лии“. Тончо, верува ли ме или не, една вечер щял да втелеса, да оцапа колендрика.

Ний се бяхме събрали в горната обща училищна стая, която беше за събрание. Тончо доде, та ни каза, че агата, който беше на ракъкефи, карал го да му налей ракия. „Хъ, момчета, както можете, кръв да няма! Аз не ща да се покажа“. Станаха, та го лепнаха, на земята не му дават да опре. Че как го понесе толкоз лобут! (…) Изхвърлиха го из вратата навън и бир даха вече никогаж не помисли да доде в черковский двор да гуляй (…) Пущ Осман, Любомирова коруджия, пита ме по български: „Дядо попе, кой би нашия субашия в черквата?“. „Османе, какво хортуваш, в черква хора бият ли? Там се на Бога молят. Във вашите джамии хора ли бийте или се молите?“ Аз не съм ходил в джамия, ами той е хубай бит; още му отечен гърбът, ами кръв няма — чуфутски лобут! „Тебе нямало в черквата, не можал да ги познай кои са го дърпали. Не казва, че го били, ами дърпали. Аз, кога ме бият, право си казувам, не крия като него. Той крий, ама повикай го дали ще доде в черквата…“ — смей са пусти Осман…

424 КОЛЮ ГАНЧЕВ. Ганчо Сахатчи Петков от Стара Загора, който беше на Коля Ганчев сестрин син — баща му, Петко Сахатчията, го проводи в Букурещ да се учи за доктор. Колю Ганчев ходеше уж да го обикаля и пари да му занесе, но то не беше тъй целта. Колю ходеше за сведения до Централний комитет: да занесе оттук, а оттам да донесе как да си уреждаме ний работите оттук. И тъй я вършехме, както Колю Ганчев ми кажеше, така разправях по мойте села на хората си. От ден на ден числото се умножаваше на хората, които приготвювах за востание. Не всички попове — но попове и даскали имам вече приготвени за помощници, които ми помагат.

ОЧИ КЪМ АРАБАДЖИЕВО. С когото и да се захоротуваш, като доде дума за Арабаджиево, отваря си очите и с отворена уста говори: „Ах, де е Арабаджиево! Де са техните младежи? Де е то съгласие и любов, дето я имат те помежду си?! И затова вършат тези работи в селото си, което в друго село не става. Нали сме и ний хора, но и водители да имаме, без любов и съгласие колко пари прави!“. Повече не намирам думи да говоря (…)

ВИСОКОСНАТА 1868 ГОДИНА, ЯНУАР, 6-ИЙ ДЕН. Тази година и тя прилича малко на опачина, но като е високосна, бир да бий на женско — белким ще се случи благополучна.

Тончо Маринов си излезе от село, а на негово място доведохме учител Ивана Нейчев от Ахиево. Ахиевци от завист го изгониха, защото не знаят какво правят. Пуста завист!

425 ДА СЕ ТРОВИ ЗАРАД ВТИЩИ, ТЮТЮН ДА НЕ ПУЩА — КАКВА ПОЛЗА ОТ ТЕЗИ ЧЕРВЕИ? Жена ми беше покъртила да й взема втищено семе да храни за коприна. Взех й от леля Злата от Малко Кадиево една шурупка орехова и тя взела от другаде; измъти се и захвана да го храни. Моли ми се да изляза вън да пуша тютюн, че щяло да се отрови от пушека, но аз никак не внимавам и казвам: „Че каква полза от тези червеи?“. То го даде Господ не с две, но с четири ръце — стана на пашкули. Не щеш ли, харесали го гражданите за семе, прочу се. Додоха от града, сами го берат от храстите. Една ока за една турска лира от 104 гроша жълтицата. Додох си от селата. Жената продала 26 оки, взела 26 жълтици турски и ми се похвали. Аз, като ги видях, светнаха ми очите. Останало беше още 8 оки за продан. Нея занесох в града, та я продадох по 84 гроша за семе. Папазоолу Василаки хем дава парите и ми говори: „Попче, колко ли й си чел на тази коприна, та стана толкоз хубава?“. „Четох й“.

Като спечели жената толкоз пари от коприна — наистина била женска годината, повярувах. И друга година ще я търся и тютюн не ща да пуша при червеите в къщи.

ДВАМАТА ВОЙВОДИ ХАДЖИ ДИМИТЪР И СТЕФАН КАРАДЖА. Тези герои, които преминаха Дунава с четата си храбри юнаци, биха се с турската редовна войска, черкези и башибозуци до капка кръв, та се съсипаха: със 129 души[66] — 5000 души турска войска!

Мидхад паша[67] беше казал, че султанът, ако има 50 000 души такава войска, цял свят съснпува — не му трябва повече.

Най-сетнята битка направиха на Бузлуджа. Един от юнаците-герои — Слави Силоолу[68] от Стара Загора — хвана се ранен в Казънлъшката околия, когото докараха в Стара Загора, та го обесиха при Кьор Стайкова дюкян на алана. Вечная му памят! Бог да го всели при праведните в царство небесно.

СВОБОДНО ПИСМО ОТ ЧЛЕНОВЕТЕ НА БЪЛГАРСКАТА ОБЩИНА ДО ПОП МИНЧА КЪНЧЕВ В С. АРАБАДЖИЕВО: ДА ИЗХОДИ СЕЛАТА В СТАРОЗАГОРСКАТА ОКОЛИЯ И ДА ИМ ПРОПОВЯДА НА НАРОДА, КАКТО МУ ДИКТУВА ПИСМОТО. Това писмо, което ми дадоха от черковната българска община и беше подписано от всички й членове с печат. Писмото беше доста голямо — от два листа. То беше така написано — не всичкото да кажа тук, но отчасти съдържанието му:

Като събера селяните, да им разправя, че ако се появят в село или по ниви и в кория някои непознати лица, ако не можат да се уловят от селяните, да се предават на управлението в Стара Загора. И ако се узнаят и искат да се противят с оръжие, тъй също и селяните да ги нападнат с оръжие, догде пристигне от града жандармерията.[69]

Чуваш ли, попе, какво ти пеят?!

И аз не говорих противно… Така им казвах: който няма пушка, вола си да продаде, пушка, барут и куршуми да си купи, да се намират в къщата му, защото хора се появили; ако са гладни — нахранете ги, може да не са лоши хора. А пък пушката — ще доде ден, ще е жена ти, децата ви, животът и имотът.

И дето не бях задължен да ходя, и там отидох (…)

428 ВСИЧКО ХУБАВО, НО ОТ ЮЛАФА ЩЕ ИЗЛЕЗЕ НЕЩО. Както и да е, преминахме 1868 год. и постъпихме в 1869 год. Но тя, както хлопа кратунката, ще бъде мартеница — червена и бяла, шарена като рис. Умът ми малко прокобява (…) разногласия, после мир, но трудно…

429 Тая година Пасхата[70] беше [на] 20 априлий, а Святи Георгий през светлата неделя в сряда.

РАЗПЕТИ ПЕТЪК. Като пуснахме черквата на великия четвъртък, казах на Петка Велев да извади юлафа от черковския яхър, че ще потрябва за агнета по Гергевден за сбора. Дядо Петко като стар чорбаджия кара си я постарому. Не знай какво ще му пати главата.

Вечерта срещу разпети петък ще влизаме в черква да четем. Дядо Петко Велев седнал на Сийреюов Вълчева дюкян и си приказува, та се къса: „Мене кой може да ми заповядва за този юлаф освен Еванес[71] ефендя и Ахмедчето…“.

Поп Паскал и той стар, и приятел на дядо Петка Велев, седнал до него и му говори: „Понтийский Пилате, кого ще разпъваш? Той е разпнат на времето. Защо се надуваш като рак на бързей? Чорбаджилъкът не струва пари сега, ами слушай каквото ти казуват младежите, и него върши, че ще ти скъсат хабата“.

Велев Петко: „Аз Пилат ли съм? И тебе ще дам да разумейш… Никой не може да ми заповядва“. Поп Паскал: „В захода ли?“.

Хубай си надумаха. Може би отколе да са чакали този сгоден случай на разпетий вечер срещу петък да си надумат кой какъв кусур е имал.

Поп Паскал говори: „Попче, хубай чети, да не съгрешиш нещо, че видиш ли понтийский Пилат как е клюмнал в трона тая вечер, да не заповяда да разпънат и тебе“.

Това е сритоване, но ще се търпи, че не ще да излезе от този юлаф добрина, но кучещина и разногласия в селото ни, за което дявол се труди.

430 ЮЛАФ ДА СИ ХАПНЕШ — МЕЗЕ ЗА ИЩАХ. След второ възкресение на 20 априлий 1869 година отидох си в къщата, а младежите се събрали, додоха да ми честитят Великдена. И ми казаха, че ще счупят ключа на черковския яхър да извадят юлафа и да го занесат в къщата на дяда Петка Велев.

Аз не им съгласявах на плана, но като не можох да ги убедя, разреших им — че каквото става, да става… Настрадин ходжовата кеменча ще я слушаме сетне…

Излязоха и отидоха. И аз излязох по-подир. И догде да ги стигна, те строшили ключа и носят на гръб с чували юлафа на Петка Велев.

Дядо Петко Велев таман се разпуснал: сложил клъстия фит и млечното прасе напреде си, нарязал и лимон в червеното вино. Дъртата с червено яйце насреща му се христосува и говори: „Гости идат и не знам какво носят на гърбовете си в чували“. Дядо Петко: „Да не носят Великдена?“.

Още говорел и великдените влезли в къщи. Попитал ги: „Какво носите в чувалите?“. „Великден, дядо Петко“ — и изсипува чували в къщи. Другин говори: „Юлаф, дядо Петко, да си хапнеш зобчица“. И той същото.

И като изсипали всичките чували с юлафа всред постланата с нова черга къща, поискали за труда си по едно вино и мезе от фита. Това напук. На такива хора вино и мезе? Тям една капка отрова да се отровят!

Излизат дядо Петко отподир, не смей да псува, ами ги плеснал с кочията: ху бре, ху бре — та ги изгонил като бесни кучета и се повърнал да се стяга…

ВСЕКИ СИ ГЛЕДА ВЕЛИКДЕНА И НЕ СЛУША КАКВО СА Й СЛУЧИЛО. Аз се бях спрял под стария бряст насред село. Виждам, великдените се връщат. След тях дядо Петко. Поясът му се повлякъл: ту го запъхне, ту се повлече. От бързина не може да го запъхне. Вика като луд. Търси кеята Гюзеля, но и той помагал да вдига чувалите.

Търси азите (старейте), но и те — всеки си посръбнал, не чува и не става да запира на Великден хора зарад един строшен ключ и юлаф. Не е тъй! Ами честолюбието где остава! На боклука… Подземи ще са тъ…

ФЮЛБЕЛИ ХЮСЕИН ЧАУШ. Великденът се премина и дядо Петко си уреди работата: колкото човеци му трябуват, натъкми си ги; остава само да намерят Хюсеин чауша Фюлбели.

На 23 април 1869 год., в сряда сутрената, всеки от селата — кой жито и агне носи и иде да се черкува на храмовний ден „Святи великомученик Георгий“. В черквата — мъже, жени, ще се издушат…

Дядо Петко подушил, че Хюсеин чауш се намирал в Гюрюджий. Провожда Руся Бакърджията — и комуто дал и две турски лири — да покани Хюсеин чауша да доде по-скоро и да му разправи…

Като бях служащ, видях: влезе един турчин с една тълпа турски заптии; дядо Петко — напреж; когото похване по троновете или в черквата, вадят го навън, та го запират в дядова Делчев зимник; там кандърдисали Хюсеина ага.

Хюсеин чауш пита: „Петко чорбаджи, попа да извадя ли навън да го запра? Защото той на Филибя[72] ще се кара“. Дядо Петко: Него остави сега (…)"

432 ЧЕТИРИ АГНЕТА ЗАПУШЕНИ В ПЕЩТА ЗА ХЮСЕИН ЧАУША И ЗА ХОРАТА МУ, А МОМЧЕТАТА ЗАПРЕНИ В ЗИМНИКА. Хюсеин чауш мисли, че се намира в Париж, като си мисли, че Арабаджиево не е по-долно: хранят и дишхакъ (зъбно право) заплащат. На 4-ри нови плъсти и две черги седи, тютюн пуши и ракия пие. Ще бий запрените. А за попа ще вземе много пари откуп, за да го не кара на Филибя. Това си мисли и се опрята на препечените агнета и мазни баници.

На Гергьовден си имат обичай — всеки да си заколи за Святи Георгя по едно агне и вечерта, кога се съберат да черкуват, да го раздаде.

Този ден момчетата бяха затворени. Пуснахме черква и не отидох при Хюсеин чауша да се моля да ме прости и да пусне момчетата от зимника. Вечерта срещу 24-ий, четвъртъка, събират се от село младежи и от други села, та разкриват една дупка в сламения зимник, внасят вино и от агнета за ядене. Ели и хубай се напили, викнали да пеят. Хюсеин чауш се зачудил какви са тези песни, като не е отварял зимника. Кога накарал да отключат, то зимникът пълен с хора: ядат и със стомна вино пият. Помъчил да ги изпъди, но никой го не почита да излезе навън. Агата още по-напушен, иска да бий. Затваря ги и оставя за сутрената да се разправя.

Сутрената на 24-й гостите от минута на минута се умножават: мъже, жени, момци, моми идат на сбор; гайди, кеменчи и кавали свирят; хорото се вие, та се къса. А запрените в зимника чакат наградата си: бой или свобода!

Циганинът Димитър Калайджията защо се й намърдал в зимника — той пък пей нова песня, изпял на мъчениците на дяда Петка за юлафа.

СВАТОВНИКЪТ ПЕТЪР Ж. КЪЛВАЧОВ. Тази нощ проводих Петра Кълвачов в Стара Загора при хаджи Господина и Тодоракя Хаджикосев, който ходи и донесе едно писъмце на агата Хюсеин чауша, който уж се не плаши, ами се одряма като мокро и оген дъха: защо да се не молят нему, ами отиват в града… Ще не ще, освободи затворниците за сбора, че ще си гледаме сметките след деня. Ами къде са те?…

ЕДНА ТОРБА С ДИВИ КРАСТАВИЦИ ОКАЧЕНА. Кога да пускаме мъченците, отидохме при агата: дядо Руси Пейков от Гюрюджий, който му бил познат и повикан от неговата къща за в селото ни; Петър Ж. Кълвачов от Топракхисар; Димитър Нейков от Ахиево; Нейко Кроснюолу от Мисилимито; Генчо Ганчеолу и Жеко Минчев от селото ни.

Хюсеин чауш на плъстите и чергите, прегънати на катища, седи на меко, пуши тютюн и каве пие.

Нейко Кроснюолу го поздрави: „Сабах хаир олеун, чаушаа“ [Добро утро, чауш ага]. Чаушина гледа като уплашен плахо, плахо. Ганчеолу Генчо каза: „По-якичката Нейко, че той има на врата си диви краставици закачени; сладките яде, а горчивите ще чупи“.

Агата: „Какво й то краставица?“.

Ганчеолу:

— Казвам, че тютюнът ви, дето го пушите, има сладка миризма, ама гаче е малко кескин. Ще е хубав за крастави овце, да ги парят за краста.

— Ще ви пусна затворниците с кефили, доде да си направите панаира. Сетне, ако не платят, вий кефилите ще платите на Петка чорбаджи за юлафпарасъ.

Ганчеолу Генчо:

— Ще му платим, ефендим, за юлара, ама някой якичък.

— Не юлар? [Какъв оглавник?]

Кроснюолу:

— Ефендим чаушаа, той е глух, не чува. Сар ишитмес, ама уйдурум. [Глухият, като не чува, си доизмисля.]

Дядо Руси Пейков:

— Чаушаа, ний сме кефила. Молим ви, пусни ги да си направим деня.

Агата:

— Я, я, Руси чорбаджи, и ти си тука.

Заповяда на готвача си Юсуф: „Вземи нахтаря, че ги пусни тези чапкъни, че подир панаира ще им кажа аз тям“.

Юсуф взе нахтаря и тръгна с Гюзеля кеята да ги пуска[73] и скоро се върна и каза:

— Чаушаа, ключът седи заключен, а тях няма в яхъра…

Развика се, завилия, позеленя като бесен:

— Кой ги пусна без мой изин? Кой е този от мене по-голям, искам го тук.

Генчолу Генчо:

— Ефендим, едно дете, като го повият, че да го не развият, насира те.

Агата:

— Глух, ти много не говори…

— Сера та, не сера та, сам си го чукай.

Юсуф:

— Ефендим чаушаа, те пробили дупка през сламата, че сами излезли, та побягнали…

— Аз на тези хайдут-чапкънларъ ще им дам да разумеят… Папаз, от тебе ги искам. Аз ще те пратя във Филибя.

— Я ще ме проводиш във Филибе, я ще те накарам да ми целунеш ръка…

— Ръка ли да ти целуна? Хай-хай-й-й… Хошунду папаз? (…)

СЕЛСКИЯТ КМЕТ. Дядо Петко-мухтарин и черковски касиер. Старей ази: Диню Танев, Руси Димитров Бакърджията, Гоната Мирчев, Герган Тодоров и Мънчо Гергев. Тези поддържат дяда Петка Велев и вървят с него, ако и да бяха най-трудолюбивите за съграждане на училището. Като изключа тримата — Петка Велев, Диня Танев и Гергана Тодоров, а другите им е открито всичко за комитета и от мене — по-ревностни. Но сега ме стреснаха да не явят нещо на агата.

435 ИТ МЕГДАН [КУЧЕШКО СБОРИЩЕ]. БОРБА. На 25 априлий 1869 година гостите, които бяха дошле да се сборуват, отидоха си. Ний казахме на Хюсеин чауша да заповяда на 26-ий в града. Там ще си гледаме давията.

Сутрената на 26-ий Хюсеин чауш с хората си, заптиите си, заедно с него дядо Петко Велев, Диню Танев, Руси Бакърджията, Гоната Мирчев, Герган Тодоров, Мънчо Гергев и някои оше надумани — Димитър Карафизов, които са излъгали, отидоха в града напреж да си подправят работата.

С мене тръгнаха: от Ахърито — Колю Йоргов, Киро Стоянов и други още; от Мисилимито — Нейко Кроснюолу; от Джамбазите — Станчо Бакалина; Минко и дядо Велчо от Шахпазлий; от Талашманлий — Дичо Петров; от Топракхисар — Петър Кълвачов; от Малко Кадиево — Дончев Колю и Дачо; от Ахиево — Недялко Нейков и Димо Христев; и от нашето село, то се знай, ами не искам много хора, но ме не слушат, вървят: станахме хамен около петдесет души. Тръгнахме и ний, отидохме подире им в града.

Давията ни ще се гледа в хаджи Господинови. Тръгна дядо Петко с хората си и Хюсеин чауша напреж, ний подир, напълнихме улицата. Срещна ни при Ески джамия Тодораки Хаджикосев, който ми заповяда и каза: „Колкото загуба и пари имате изгубени по сбора си, да го капатардисаш тоя пезевенкин, да ги вземеш“.

Смешно и грозно нещо, като вървим из улиците. Тая неделя, още Великден, жените повечето по улиците, питат:

„Попче — или дядо попе, къде ви кара този турчин?“. „Оня старият, дето върви с турчина — правехме си ново училище, те искат да го съборят. Карат ни да ни запират, защото не даваме да го съборят“.

Която чуй, каже: „Ву! Да го убий Господ“. Казва на другите жени: „Мари-й, видите ли този с белия чокан, който върви напреж с турчина, искал да им събаря училището. А тези, младите, които са накривили шапките, не давали. Карат ги да ги запират с попа им заедно. И то младо попче…“.

Кълнат: кьорав да стане, Господ да го убий! Мъже, които чуят, псуват каквото им доде на уста.

Отидохме в хаджи Господинови. Напълнихме двора. Хюсеин чауш седна при хаджи Господина. Също и аз — като поп покани ме да седна при него на една карекла.

Хаджи Господин ме попита: за каква работа сме се повлекли толкоз души. Аз бях разправил с писмото, но като че няма известие, пита, за да се отвори въпросът. И аз му разправих за всичко, както съм написал по-напред.

Дядо Петко се обади да говори. Хаджи Господин му не дозволи. Димитър Широв каза:

— Дядо Петко, знайш ли, ний кога късахме на булките си обеците от ушите, ти хабер нямаше, че правим училище; смейше се с нази, пък сега искаш да го събаряш…

— Лошо — всички извикаха с глас, — отърви ни училището, да го не събарят. Язък за труда и децата ни, баща хаджи Господине.

— Долу стойте, не бойте се, няма да го съборят. Петко, целунете ръка на попчето си, та се опростете.

Герган Тодоров:

— Ще са опростим, ами кой ще даде парите на юлафа?

— Който го издирдиса на воловете си…

Дино Танев:

— Ний се не опрощаваме, доде не платят юлафа. Зари Еванес ефенди и Ахмедчето искат парите от нази.

— Вий се не опрощавате, ама знайте ли, че ще ви нашибам в затвора да платите загубата на черквата…

437 Гоната Мирчев не губи време, сне шапката, цап:

— Прости ме, попче — и седна от дясната страна при овцете.

Също и Мънчо Гергев направи и седна отдясно.

Стана и Руси Бакърджията. Нему не простих, казах му:

— Знаеш ли,[74] кажи, че дадохте два турски алтъна на агата да го доведете в село.

Руси не може да скрий. Каза така:

— Свако Петко, когато ме проводи на Гюрюджий да викам Хюсеин чауша, даде ми две турски лири, които му ги дадох и го доведох в нашето село.

— Да си простен от Бога. Сядай отдясно при овцете!

Хаджи Господин се подхилна и попита Хюсеин чауша взел ли й две турски лири. И турчинът не отказа. Каза тъй:

— Вземах, ама ги повърнах на Петка чорбаджи, кога отидох в селото им.

И това беше всичкото питане на агата, който придружаваше дяда Петка и искаше да ме кара във Филибе.

Хаджи Господин попита Петко:

— Взема ли назад двете турски лири?

Вземал ли й, не е ли, каза:

— Вземах ги.

— И това лошо.

Хаджи Господин му понахортува думи, които не са за слушане: не е псувня, ами думи от святото писание и най-подир — че му се следвало и затвор:

— И на Хюсеина чауша хърка лулата, че взимал рушвет да разваля християнските черковни обреди.

Дядо Петко чака да го поканят. Хаджи Господин му каза:

— Стани се опрости, целуни ръка на попчета си.

Дядо Петко, Герган Тодоров и Диню Танев един по един като булки целунаха ръка, та се опростихме. И седнаха на същите си места. Хаджи Господин се засмя и им каза:

— Не се делете, минете от тая страна при другите.

Хаджи Господин каза:

— Хюсеин чаушаа, и ти се опрости с попа, но той като духовно лице пада се да му целунеш ръката.

И агата, уплашен — ръка да не целуне не, ами и друго, цап, целуна ми ръката. И каза на хаджи Господина, че още кога сме се карали, познал, че ще ми целуне ръката.

От този юлаф това се случи. Но верувам, че отсега нататък не ще вече да стават такива подобни неща, защото стана всекиму като обеца на ухото.

Като излизахме от хаджи Господинови, заминувахме из улицата покрай двора на Тодоракя Хаджикосев. Даскал Наню надул кларнето, Колю Ганчев и Пенчо Хаджиславов — с кеманетата. Свирят и си гуляят на двора с още други техни приятели. Аз уведох всичките, които вървяха с мене, взех една мера вино: черпих ги, поих ги; най-подир му дръпнахме едно хоро. Стана като че има сватба. Додоха граждани и гражданки да гледат (…)

Баба Тодоракица и майка й, баба попадия, не мажат да се нарадват. Една пара не ми взеха за виното, дето се изпи. „В дяда Тодоракя вино много“ — ми каза баба хаджи Тодоракица, кога я попитах колко да й платя виното.

Хюсеин чауш и ръка ми целува — пак го не оставиха. Доде мене щеше да провожда във Филибе, него изпроводиха по мирен начин във Филибе. И не бяхме честити втори път да се видиме…

„Тръгнал ми свети ми Герги рано ми, рано на Гергевден (…)“

ГРОБИЩА. Тая година се поминаха в енорията ми следующите лични лица:

Дядо Йорго Енев, около 90-годишна възраст, от село Ахърито. Той беше много умен, богат човек и развит търговец по сюрекчилик — едър добитък, волове и крави. Той беше на три жени женен и трите преди него умряха. Преди смъртта си, една година напреж, впрегнал в колата едни малаци, качува внуката си Йорга Пенчев и отива на галямокадийската бахча за лахна (зеле). Пуска колата и дава малаците на внуката си Йорга да ги държи, а той отива при гърците да сече лахната. Детето вързува на едина бивол юларя за ръката си. Биволите се подплашили от едни камили, които него време минували с храни и сол. Биволът уби детето. Дядо Йорго плака, пука и то стана причина, та умря по-скоро. Казуват хората и синът му Колю, че дал на сина си Пенча зарад детето 60 000 гроша. С големия си син Коля бил сърдит. И кога да умира, изповядах го и го причестих, но със сина си Коля не се опрости и ръката си не даде да целуне. Отиде сърдит на онуй място. И то било зарад парите. Син му Колю му намерил махана и тежка дума му продумал. Син му Колю беше по-богат от баща си, по-много пари имаше. Но на пари насита има ли? И син му Колю съхна, боля и той при баща си — година не сключи.

441 Петко Стоянов умря около 58 години възраст. Той в младост беше прочут пехливанин и знаеше кеменча да свири и да пей. Беше кекя. С три наречия го наричаха: Пехливанина, Кеменчиджията, Кекята Петко. Той не беше богат. Занимаваше се с чужди пари да купува жита. И беше много добродушен и смирен човек. Той стоя и настоятел на церквата „Св. Георгий“. Той [е] роден в с. Ахиево, а заселен в нашето село. Думаха му и Долапчиев Петко.

Гасподин Кънев умря около 62-годишна възраст, през месец юлий. Той имаше земеделие, но се занимаваше с бакалия. Беше много строг и думата му се чуваше на всяка място; което речеше, май мъчно се местеше. Много хранеше и поеше, много добрини правеше, ама и кога искаше да накаже — избави Бог. Поп Паскал тъй думаше: „Попче, нашата владика е Господин“. С Пехливанина Петка много се обичаха и затова не можоха да траят един за друг, та в един месец умряха.

Поп Костадин ахиевски умря около 30-годишна възраст. Той от страх — уплаши се, стана охтичав и не можа да живей. Той беше родом от Химитлий, а се рукоположи за Тирфилий; оттам избягна, та се засели в Ахиево и умря.

ПОПОВЕ. Даскал Иван Нейчев от Ахиево, като беше в селото ни учител, поиска да се рукоположи за свещеник за церквата „Святи пророк Илия“ в Ахиево. Ахиевските чорбаджа — никой пророк не е приятен в отечеството си — от завист ненавиждаха учител Ивана Нейчев, който ги помоли да го преместят и да ударят печата селски, да го рукоположат за свещеник за черквата си „Св. пророк Илия“ в селото си. Ахиевските господари, като не приеха да се подпишат и ударят печатите, то аз казах: „Да се подпишем и да ударим нашите печати, да се рукоположи и да ми стане съдружник в церквата «Святи великомученик Георгий» в с. Арабаджиево“.

Това съгласихме и направихме. И отиде учителят Иван Нейчев в Стара Загора.

Но в града се скроило друг план: даскал Минчо Банов, като се научил, че Иван Нейчев желай да стане свещеник и че ахиевци го не поели, но арабаджиевци го поели и искат за свещеник и свещеникът им го поел за съдружник в церквата, казал даскал Минчо Банов: „Дето ще е на Арабаджиево, нали е артисал, ний не можем ли да го запопим за нашата церква «Свята Богородица?» Ударили печатите, подписали се и го изпроводиха с даскал Стефана даскал Петков от Стара Загора в Перущица при негово високопреосвещенство Доротея[75] да ги ръкоположи, които беше тръгнал по селата, без да пита — гръцко или българско село. Попи, когото намери… Даскал Иван Нейчев, догде нямаше една церква, станаха две, че ако иска, може да стане ахиевски поп. Да има да вземат, ще гледат отдалеч.“

КУЦИЯТ ПОП СЛАВИ ГОСПОДИНОВ. Попчетата си додоха в Стара Загора. Отидохме да посрещнем поп Ивана Нейчев и да го заведем на къщата му в Ахиево — додоха и ахиевци, когото посрещнахме и заведохме в Ахиево.

Куцият поп Слави беше много мукалитен; за да подиграй ахиевци, натоварил юорка на рамото си и, кривуц-кривуц, отива си от черковский двор навън. Попитахме го: „Къде отиваш?“ Той отговори: „Бягам, нашите чорбаджии си запопиха ново попче. За мене хляб не остана. Ще бягам…“.

Ахиевци се радват като дете на огледало и говорят: „Арабаджиевци си имат попче. Ний нашето попче не пускаме никъде“.

Сега стана тяхно попче! И мислят, че е затворено попчето, та го не пускат, или пак ще им се моли да го приемат и ударят печати да се запопи.

Поп Иван Нейчев взе кръста в ръка и право в акарджанската церква „Свята Богородица“. Ахиевци ходеха да се молят да им го отпуснат за селото, но гражданите не пускат достойния и изпъдения от с. Ахиево. Церквата „Свята Богородица“ си търси служителя по небето, а той доде на крака. Нека живей дълги дни и години! И му се радва церквата — да я краси и възпява на Бога.

ДЯКОН ВИКЕНТИЯ. „Викентие, какво има къде вашенско в Пловдив?“ „Всичко добро и работите напредват. Ходих в Пловдив при Герова, той казва да не бързаме, само хора да си приготвюваме“. „Още къде сме, Викентие!… Качихме се и крака замахахме. Питат ме: Какви места имаме; горите какви са и где има хубави позиции; дали се укрепят момчетата и отстоят насрещу турската войска; доколко храни, говеда, волове, коне, овце се мажат намери в противен случай на първо востание. Аз забиколих селата. Добре, че доде да излезем двама с тебе, да забиколим, по-добре ще сторим. Писах на поп Еня и Тача Райков в Обруклий и на Топала Кръстя. Другаде още не съм писал. Има и гръцки попове за дране, да ги понагласим, мама им“.

444 Ходихме с Викентия по селото, та понаредихме работите си, за които съм нареден. Не можохме да втрапарчим дряновския поп, който още ходи и пречи по селата. Онези понаредихме. Тачо и Кръстю отидоха в Едирне за тая работа.

ДАСКАЛ АТАНАС И АНАСТАС ДАСКАЛ ПАНЕВ. Останахме без учител, отидох в града да търся. Даскал Атанас се научил, че търся учител, повикал Минка Минев, който свършил науките в Стара Загора него време, та го завел на даскал Панев Анастасовата маза в чаршията. Даскал Панев Анастас беше рухане-векили това време на българската черковна община и настоятел на старозагорските училища. Представиха ми Минка Минев[76], когото условихме за учител, и му заповяда даскал Атанас: „Хубай да слушаш дяда си попа. Ти ще рахатуваш там и ще им бъдеш много години учител. Имат хубаво училище и хората са добри, и градът е близо“.

Заведох го в село, та го настаних. И като аджемия в село неходил, оставях го да дохажда в моята къща да спи и за хранилка с нази заедно ще бъде на софрата.

Захвана Минко Минев да учи децата (…) Минко Минев трудолюбив, смирен, с добро поведение. И хубавичко пей в черквата, учил псалтика, нотно пение. Вино, ракия не пие; нашироко не обича да ходи: от училището в дома. Празничен ден книги прочита и никога не му дотяга. Блага и ангелска душица! Но и то намрази турците за скоро.

445 ФИТОВЕ И ПРАЗ. Петко Велев купил от старозагорските бахчи праз и като нямало кола да го изпроводи в село, оставил го в поп Паскалеви, дорде доде срядата, та да го изпроводи с някоя кола. Отива дядо Петко за праза, що да гледа: дядовите попови фитове кълвали го, ели (…) Дядо Петко сърдит излиза из двора навън, отива в чаршията, та купува друг праз.

Селото като бяхме разделили, дядо Петко беше паднал в поп Паскалевата енория. Дядо Петко дохажда от града и прати, та ме повика и ми каза, че отсега нататък аз ще му бъда свещеник. А поп Паскаля изпъди. И този ли й дядо Петко, дето не искаше да ме види: на поп Паскаля даваше един шиник жито, а на мене — два! И дотолкова ме обикна и се поведе към добрите и общите работи — без него нищо не се вършеше. Като каже: „Младежите, което направят, то е свято! Тях да слушаме, всичко ни й уредено“.

Той беше касиер на черквата, аз му бях писар. И не даваше отстрана никой да му побара тефтерите. Много здрав и справедлив человек! Но сърцето му било вълче, но сега се поправи: кротък като божа кравичка и справедлив повече и от праведний Йовя. Гони чорбаджилъка и за правдата душата си полага. Като рече: „Нашето попче“ — устата му отворени остават.

В неделни и празнични дни, като излезем из черква, ще идем в общата стая да си уредим работите. Ще ме покани в тях на къщата си да пием каве. Казват, че стар човек се мъчно поправял. Много лесно, ами иска галене и тимар.

КРАЧОВ ГРОЗЮВИТЕ ДРАКИ. Тук се случи една опачина в драките (…) Този кучар[77] го погребаха Мънчо Гергев и Сивчо Тодоров в дядовата Дечева нива без някакви церемонии. Само феса му бяха взели. Гнилият труп, книжата заедно с трупа в един чувал — мрък в черната, че няма нищо. Още един остава да мърсува. Да видим как ще помогне Бог. Не знам за таквоз нещо дали ще приеме Бог. Но като че ли помага да се чистят таквиз непотребни твари. Което дърво не дава добър плод, отсича се и се хвърга в огъня. Техният коран казва, че който убий един гяурин, в рая 40 (четиридесет) райски девойки му се подаряват и на ден по три пътя пилаф и бал халвасъ (медена халва); и при великия пророк Мохамеда на златна софра — баници и клъсти фитове.

И от това нищо не излезе, никаква миризма се не чу, ако овчари да го бяха видели, догде да се вдигне и изпроводи във вечна пропаст.

ДЖАМБАЗКАТА БАБА. Отидохме с Викентия при Станча на Джамбазите да дадем наставление и да видим как воспява работата ни, която е поверена на Станча. Това беше в четвъртък срещу петък. Вечерта гдедаме — мъже, жени, вземат от дюкяна лоени свещи, та отиват на бабата да ги палят. Аз си поотворих 447 устата да им дам наставления да не се лъжат и почитат тез бабаити, които са булки от мъже разбулчили и моми от майки размомили. Турците ги обожавали, та им направили памятник, когото наричат от бабаит — баба̀. Нямаме ли ний черква да я почитаме и да й палим свещи, ами отиваме, та се покланяме на този гнилий труп Хамза баба̀.

Стана в дюкяна шушукане: „Този поп трябва да му дадем да разумей, да го потъпчем малко…“. Казах: „Който ще ме тъпче, още не са й родил“. „А бе те ще тъпчат не е, ами догде бяло пореве“. Станчо ни примири, смигна ми да мълча и аз млъкнах и им казах: „Както сте запомнили от бащите си, така правете“.

Сутрената станахме ранко с Викентия, та отидохме при свята баба̀ да му се поклоним и да му раздадем житена халва. Викентий се качи към зеления кюлаф и клекна да му се поклони и раздаде. И аз същото направих: на краката раздадохме му житена кал и бързо изскочихме да не ни халоса. Може да му й дошла халвата с малко шекер.

Да бяха ни подушили да ни известят на хаджи Таира ага, скачил ни беше на високите каваци всред село пред малко и голямо. Сутрената в петък, които отишле да му палят лоени свещи за поревка, и те си близнали от халвата му.

Станчева песня…

„Какво й чудо станало:

халваджии халва раздават на Моамедовата сватба[78] (…)“

Станчо знай, затова пей.

448 АРЕТЛИКЪТ МИ ЧЕРИБАШИЯТА АЛИКОЧ И КУМИЦАТА МИ РАЙКА. Циганинът гайджи Богдан Николов ми беше кумец — умря. А кумица Райка Енева остана вдовица. Циганинът черибашията Аликоч Ахмедев овдовял и се сгодил за Райка, кумицата ми. Той мохамеданин, а тя християнка, ще я потурчуват да стане ханъмка. Черибашията Аликоч завил на главата си една шарена пошия, натъкнал нож и чифте пищови на пояса си и дошол в село на гости при Райка Енева. Пие на Иванова дюкян и чака да се посмръкне. Другите цигани треперят от него. Черибашия й това, не е Господ. От Господа и царя по-голям [е] черибашията!

Мръкна се. Теглихме черибаши Аликоч ефенди в Иван Степанова дюкян да му сечем никяфа, а Райка Енева да венчеем по гърба му. Взехме ножа и кобур чифте пищовите му, та го никясахме и венчахме по гърба с една мешовица. Черибаши Аликоч ефенди как понесе тази венчилка, той знай. И как избягна, като го изпуснахме, та отиде в града през нощта и Райка забрави. Които трепереха от него, ни се чуха, нето видяха — в миша дупка се навряха.

Сутрената отидох в Стара Загора при хаджи Господина и даскал Панев Анастаса, та им казах, че черибашията Аликоч ще потурчува една от християнските циганки да я вземе за жена. Хаджи Господин ми каза, че те са работи на турския кадия. Отговорих му:

— Че какво остава да се направи после, като отиде при кадията да я потурчи?

Даскал Панев Анастас каза:

— Те са дълги и широки тези работи. По какви се турчат, а не като тази мръсната циганка. Халбуки! Царството е в ръцете им.

— Белкнм и циганите имат царство?

— Нали му е името Хасан и Ахмед, неговата дума се чува.

— Неговата дума ли? Нали е циганин, пак циганин, истер да му е името Мурад или Азис. Аз ще я взема тая циганка и ще я оженя за циганин-християнин, а не за черибаши Аликоч ефендя. Нали й от Мохамедовци, трябва да му говорим и „ефенди“, а не ченгене. Самите турци им говорят: капти фирон.

— Що ви трябва, отче-попе? Гледай си работата.

— Ще я гледам, сбогом.

Хаджи Господин се понасмя. Анастас даскал Панев си поразкриви бърните като подсмивка. Оставих ги да се разговарят.

Оттук отидох при епитропа поп Порфира, та казах и той ми отказа, че не може нищо да направи за тази работа: тя е на турците в ръцете.

— Ами нашите ръце сакати ли са? Слушай, дядо епитропе, върви подире ми и направи само опит. Ще идеме в дюкяна на Контето Димитра. Повикай циганите хаджи Калъча и Мустафата и им кажи: „Скоро искам пръстена от Аликача да го донесе мене, който пръстен е взел от Райка Енева. Те са цигани, те са страшливи. Аликоч няма да доде. Той мина през изповедало. Те ще ви се молят, ръка и коляно целуват, но вий не ги приближавайте близо до вази. Бастуня наперювай и думата: «Скоро пръстена искам!»“.

Поп Порфир ме послуша, отидохме на Контето Димитра в дюкяна. Проводи да повикат циганите хаджи Христа Калъча и Мустафата. Додоха циганите и кой как се зададе, още прага непрекрачил, темане до земята, отива ръка и коляно да целува. Поп Порфир с бастуня: „Скоро пръстена на Райка да донесете и Аликоча искам скоро да доде при мене!“.

Аликоч не дохожда. Проводил пръстена и се скрил: че лошо боли, тази булка бодлива.

Аз взех пръстена, та го занесох вечерта на кумицата Райка Енева. Дадох й пръстена и й трътнах един хубав бой: че нека се годи още веднъж за черибаши Аликоч ефендя и става чериба-шийка ченгене-ханъма.

Попита ме веднъж Анастас даскал Панев какво съм направил с циганката. Аз му отговорих, че дръпнах и на двамата по един бой и туй беше всичката ни разправия. Черибаши Аликоч ефенди се оцапа като дърт вълк.

Анастас каза: „Ти си знаел да ги разделиш, ами що ходиш да се питаш, таман хубаво станало“. „Хубаво, зер и те са харесаха“.

ПОПИТАЛИ ВЪЛКА ЗАЩО МУ Й ДЕБЕЛ ВРАТЪТ, ТОЙ ОТГОВОРИЛ: ЗАЩОТО САМИЧЪК СИ ВЪРША РАБОТАТА. Изтекшата 1869 година приключва със сватби, веселби, джумбуши, радости и благополучие. Оживяхме и още ще се живей, но с какви ли сполуки, Бог знай. Годините са все те, но хората се измениха. Едни искат свобода, а други — теглила. Едните не рачат турците, а другите казват, че ще плачем за зелено парцалче; кога доде време, ще се узнай. Случи се краят пак с циганя…

ВО ИМЕ ОТЦА И СИНА, И СВЕТАГО ДУХА, АМИН. БОЖЕ ПАЗИ БЪЛГАРСКИЯ НАРОД И ГО ВРАЗУМИ. Постъпихме в 1870-ата година, но дано бъдем честити да я прекараме с веселби и добри берекети, сватби и кръщенки, пълни хамбари с жито и бъчови с вино. И свобода — дай Боже!

Когато дякон Васил Левски (Дервишоглу Аслан) тръгна през 1868 год.[79] да проповядва востание, мисля, че най-голяма посрещка и подпорка, нравствено и материално, [имаше тук]: познат на Коля Ганчев Кундурджия, даскал Наню Тодоракев, Стефан Сливков, Георги Хаджидечев, Колю Райнов, наречен Пантата, Теню Милошов, Господин Миха[ѝ]ловски[80] и други още от град Стара Загора (Атила)[81], която трябва да бъде столица на Българското привременно правителство[82]. Не ща да похвалям село Арабаджиево, защото при Атила е село Попово, което няма нужда от други наредби. Левски е познат на поповския (арабаджийския) свещеник[83], за което после ще говоря.

ЗЕМЛЕДЕЛЧЕСКО ДРУЖЕСТВО. В селото ни, който мине или пренощува, като вижда любов и съгласие между селяните ни (като че в една риза са облечени и от една майка родени), не може да се нарадва и не му се ще да излезе от село Попово, в което има: 1) земледелческо търговско дружество; 2) овчарско благотворително дружество; 3) земледелческо благотворително дружество; 4) читалище[84] и неделно училище за старите, които желаят да се учат; 5) помощи за оръжие; 6) свобода или смърт[85]. Този е редът сега.

Песен

О, майко нещастна, о, майко на робите.

Докога, майко, твойте синове скитници ще ходят

по чужди земи(…)

СТАРОЗАГОРСКАТА БЛУДНИЦА. ПАК НА МОЙ СЧОТ ЛИ СЕ ПАДНА ЖРЕБИЕТО? Мария, старозагорската блудница, тази вещица, [е] подкупена от богатите и пияни бейовски синове и от самите им бащи, за да лъже и мами невинните малолетни девойчета и да ги предава в ръцете на мръсните поганци, за да наслаждават зверските си кучешки страсти с невинните малолетни девойчета.

Садък бей отишъл на воденицата Енсерка, която е на река Сюютлия, между Памукчий и Ахиево. (Този кучар Садък бей имаше чифлик в с. Шахпазлий.) Провожда от хората си един да иде в Стара Загора при Мария блудницата, да му заведе едно момиче, хем да е малолетно, хем прекрасно (…) Проводеният бейски бабаитин намира вещицата, Мария блудницата, та й казва поръката до нея: от Садък бея заповед, която немедлено да изпълни. Мария блудницата намерила едно малолетно и прекрасно девойче, сираче без баща, което никога не било излизало из града навън. Насам го въртяла, мамила и лъгала, че имали бостан на Маджерито, да я придружи да идат, да го обидят и да си наберат карпузи и топкауни от най-сладките. Момичето казало: „Да ида да питам мама“. Мария блудницата му казала: „Върви, върви, мене слушай. Дорде да идеш да питаш майка си, ний ще се върнем от бостана. Не се знай и майка ти дали й във вази или по махала. Ти като й донесеш карпузи, тя ще се зарадва. Хеле пък какви сладки шекерлии топкаунчета имаме! Като го ядеш, устата ти се подпикава, такива са сладки…“.

Излъгала момиченцето, та го примамила и извела из града навън и тръгнали из пътя за Маджерито. Блудницата върви из пътя, обърне се, та погледне момичето и си говори: „Хубавичко, младичко като мренка. И прекрасно като гълъбче. Беят този път ще ме награди, ами ще артисам“.

Момичето пита:

— Бабо, какво си говориш?

— Говоря: дано са хубай втасали шекерлиите топкаунчета.

— Бабо, далеч ли й селото?

— Ей го, какво остана. Ай сега ще идем, чадо.

Тук село, там село, замъкнала го във воденицата, та го предала на Садък бея, който с нетърпение очаквал и пиел ракия.

Момичето:

— Бабо, турчин, ракия пий! Няма каунчета…

— Няма, къзъм, няма. Не бой се! Той нашият бей… — И излиза.

— Бабо, къде отиваш, чакай и мене — и плаче.

— Стой, чедо, чакай, къзъм, нашият бей ме провожда да ви купя шекер.

— Не ща шекер, чакай, не ме оставяй, стой…

— Дюкянът е близо, ай сега ще се върна…

Беят:

— Шакай, моме, да купувам вам шакера.

— Стой, бабо, не ме оставяй. Затова ли ме доведе при турчите? — реве, плаче.

— Мълчи, мари магарице, слабичка ли си, та си ревнала. Обичам да седя при бея, кога се наслаждава, но сте ми омръзнали да ви слушам, като ревете, кога се наслаждава беят. Бозна каква й чудна работа!

— Моля ти се, не ме оставяй, бабо. Ох, мамо!

— Магарице, ще ти кажа аз една мама.

Излиза и замандалява отвън вратата и чака. Беят обезчестил момичето и то като малолетно изтървало се. Беят излиза из стаята по копринена риза, та отива да си мий в реката гнусното и мръсно кучешко тяло. Момичето се препява, та реве с глас. Блудницата изнася дюшека и отива на реката да го пере. И говори на момичето:

— Магарице, още от първия път си показахте мурафетя, но аз ще ви кажа вам довечера: ще служиш бея с ракия и при него ще си на гости.

— Господ да го убий! Не знам как се гърми, аз ще го черпя, ами не знам как се гърми пушка…

Беят се къпе. Блудницата пере чаршафа и се разговаря с бея:

— Как е, както искаше, нали й по-зеде?

Беят се смей и говори:

— Ша та наградя…

— Аз знам, че ще ме наградиш, ами пушката в стаята ви да я вардите, че тази вещица я опитва как се гърми…

Беят:

— Скоро иди я вземи!

Блудницата отива, що да гледа: момичето няма… Тук момиче, там момиче — побягнало, няма го, та няма… Избягало из гюрлюкя през лозята в скендерлийската кория. Намира дяда Велча от Шахпазлий, комуто разправило всичко. Дядо Велчо много „обича“ турците и много „се плаши“ от тях! Ако и да е стар, но клетва е дал и е в комитета най-верен и юнак старец, който хайдутувал с Пантата Йорга и сега му е сръки тая работа.

Дядо Велчо взима момичето, та го завежда на майка му в Стара Загора.

РУХАНЕ-ЧОРБАДЖИЛАРЪ. Дядо Велчо като завел момичето на майка му, тя го взима, та го представя на хаджи Господина и на даскал Панев Анастаса. Те „помогнали“ на клетата вдовица, като я набрусили и й казали, че на такивата майки и това е малко, що пускат дъщерите си тъй нашироко да ходят по селата: „Магарице, скоро да се махаш оттук, че дявол те взима“. Помогнали й. И тая помощ й стига! „Вам лобут“ — говори Анастас даскал Панев, който по обичаше турците и такивата мръсни дела (…)

СВЯТИ АНГЕЛ БОЖИ. Това гнусно дело, сторено от старозагорската проклета блудница Мария Шейтанова, Мариола Ерасова (Мария Прилепова), така я наричали турците, като прилеп се залепяла. И гнусното й дело, извършено на бедното сираче, вдовишко клето сиромашко момиченце!

Това като минало то в ушите на нашите „нехранимайковци“ Коля Ганчев Кундурджи и поп Ивана Попстойнов в Стара Загора, получих писмо от Коля Ганчев да взема трима юнаци от мойте и да ги заведа в Стара Загора, защото имало важна работа да се върши. Хвърлих жребия. Падна се на Мънча Гергева от нашето село Арабаджиево и на Теня Митев и Кучето Михо Банков от Трънково. Мънчо Гергев пак настръхна с големите сърътепелии пищови, които беше взел от една битка от кончекрадци цигани.

Поведох ги тримата, та отидохме при Коля Ганчев и поп Ивана Попстойнов. Те разправиха какво ще вършим и всичко[то] мръсно дело, извършено от старозагорската блудница. Часа по 12 ½ по турски отидохме на уреченото място: немазгенските турски гробища. Доде Колю Райнов Пантата, та ни заведе в града да хванем джадията Мария блудницата. Работата била в ред. Тя била наредена — да изведе едно момиче и като го натъкми, да 457 излезе вън на улицата да обади. Тази проклета блудница извършила длъжността си се измъкнала като чума из една вратка на улицата да обади. И тоз час влезе в ръцете на мойте святи ангели Мънча Гергев, Теня Митев, Миха Банков Кучето и Коля Райнов Пантата. Те я грабнаха, не й дават на земята да допре. На ръце я носят, но устата й затъкнаха с кърпа да не кречи. Помъкнаха я мойте святи ангели и тътрят към дяволския рай в немазгенските турски гробища. Отидохме на сгодното място, което моите святи ангели нарекоха „дяволски рай“. Казах им да я сложат на земята да си поотдъхне и да я изповядам. Нашата светица от Ераса Мариола ще става гарванова сляпа Мария… Моите святи ангели Божии я сложиха на земята, та си поотдъхнаха и аз я запитах: колко моми й размомила и на колко булки честта обезчестила. Каза всичко, каквото й вършила, и се помоли да й опростя: ще стане отсега нататък черна калугерка, на Бога и свята Богородица да шета.

Аз я утеших и й казах: „Ти ще станеш черна калугерка на дяволския манастир и ще ти служат черни святи гарвани… Хайде, не слушайте, вършете…“.

Пусти Мънчо, дорде да се наканят другите, със зъби я прекла: 458 тръц-пръц, умря, лулата й изхърка (…) Захванаха да я дробят на късчета (…) Чу се подир, че една уроспия турците заклали, та я на парчета накачили по драките от двете страни на памук-чийския път: от немазгенските гробища до Муратлий.

СИРОМАХ ГРЪК, НАМЕРИЛ ЧЕРКВА ДА СЕ КРЪСТИ. Един грък си посръбнал и седнал на дюкяна да хули българите, че нямали право да имат владици български. Що му трябва? Един го блъсна, друг ритна. Подир три-четири дена казаха, че умрял от урама-вънкашно. Погребах го. Що ти трябва бе, сиромаше, в Арабаджиево да разправяш черковни въпроси (…)

459 ХУБАВ ЛЪСКАВ СМОК, СМАЖИ МУ ГЛАВАТА, ЧЕ МУ СЕ РАДВАЙ. Доде за Стара Загора един кадия от Цариград, много богат, с две жени, бездеткин. Купи в с. Могила едно място и захвана да гради чифлик. Докара от джондрата една вода, та направи в селото чешми и в чифлика си. Съгради едни палати четвероетажни, с балкон и горе на балкона изкара вода. Направи хубави градини с дръве и цветя, донесе много видове различни животни — скотове и птици. Заприлича на царски палати (…)

Тръгнах из селото да поръся със светена вода християните, отидох да поръся и дюлгерите. Петър Димов ми носеше менчето със светената вода. Поръсих майсторите и се качихме двамата с Петра горе на балкона: „Хубаво здание, Петре, дано го не изгорят, да остане здраво, за училище го правят… Каква гимназия ще стане, какво й хубаво местоположение, какви гори наоколо, какви ливади, и градът близо, но само дано бъдем честити да сполучим и палатите да останат здрави и непокътнати. Кадъ-баба̀ не ще да бъде честит за много време да им се радва…“. Петър: „Какво думаш, попче. Мълчи, не думай таз дума! Да ви чуй, ще ви обеси“. „Или той мене, или аз него“.

Петър не беше известен още от работите, затова ме сопна да не говоря тази дума, защото се обичахме с него още от деца. Но като живееше между турците, не смеех да му открия лесно; само го опитвах, та го оглашавах. Като изръсих селото, заклех го и му открих отчасти тайните работи.

ВЕДНЪЖ КРАТУНА ЗА ВОДА, ДВАЖД КРАТУНА — СТРОШАВА СЕ. От Могила тръгнах за в Гюрюджий. Като минах могилата, която е до пътя близо, гледам от село Гюрюджий човеци тичат от село навън, та отиват в нивята. Отбих коня и аз от пътя, да ида да видя за какво се събират в ръжта. То било за късмет.

През есента бяха откраднали черкезите на дяда Руся Пейков конете със сюрията. Даде 10 лири турски, десет жълтици турски на карпусченски Коля, та ходи да ги намери и докара. Крал с черкезите заедно и [ги] намира. Честта му работи.

Виждат в ръжта двама черкезина, които вардят селския коняр на село Гюрюджий да приделят курт бюлмеси [вълча делба] няколко коне и да ги откарат през кориите. Единът черкезин сполучил, та избягал, а единът — заграден от човеци — трудят се да го хванат, но и той се защищава, не ги пуска да го приближат и уловят. Аз пристигнах и извиках: „Дръжте, що го гледате“ — и сбрах коня отгоре му. Той държеще пищов в ръката си и фрасчаттиса. Тракна в гърдите ми, но пищовът му не преработи да хване да ме удари, защото беше с кремък. Моят пищов хвана. Извъртях, та го ударих с джоба в ръката. Пищовът изхвръкна изръката му. Скочих, та го натиснах: „Дръжте бе, дайте да го вържем!“ Вързахме го. „Олеле, нано льо, нанчице ле!“ Бой, бой, кой как завърне. Закарахме го в село полуубит, та го стегнахме хубай на един дирек. Реве окаяний черкезин и иска водица: „Ту, ту“. Вместо „су“ — „ту“ говори. „Не ще, не му давайте!“

461 Зададоха се назъринът Челикоолу и коруджията Мътиката на хаджи Таира ага, та додоха и го развързаха: динкардаш (едноверен брат). Взеха оръжието му, което беше прибрано в нази.

Какво ще направим? Направихме едно писмо, та го изпроводихме черкезина със селските коруджии с рапорта до старозагорский каймакамин. Лошо: черкезина пуснаха, а кмета и старейте затвориха, защото се запазили от черкезите, да им не откарат конете… Глобиха ги, че ги пуснаха. Хеле поп се не потърси. Черкезинът, като си отишел, умрял. Казва Колю Йоргов Карпусчалията: ако не бил умрял, много пакост щял да стори на селото.

Хаджи Таир ага затвори кмета и старейте и пак той ги изпусна, че нека му не изкарват меджия; и нека пък крадците, разбойниците черкези оставят коне или волове и необран пътник в турската съсипана и мръсна държава. Малко остана да издъним и охчупим кратуната, но остана, още може да има да прекарува.

ГЕРГИЙСКИ ГОСПОДИН ГЕРГЕВ В С. КАРАДЖАЛИЙ. Гергийски Господин беше един от първите богаташи. На такива човеци завистниците биват множко. Нашите мъже намислили да го трепят, че им пречел на работите. Проводили карпусченеца Коля, та ме повика една нощ. Отидох и разумях всичко: човекът няма грешка и не знаят, че съм го кълнал в Гюрюджий на дядовата Русева къща; той беше брат на Бойчева майка баба Русевица.

Такива хора най-много ни трябват, че можат всякак да помогнат. Събрах ги, та ги посъветувах и наредих и пак ме доведоха през нощта.

* * *

462 В 1867 година през октомврия ми се роди мъжко, момче, което се нарече в святото кръщение Вълчо и възприе от купела от Вълча Славов.

А в 1870 година, 23 априлий, ми се роди момиче, което се нарече в святото кръщение Денка и възприе в кръщението от Станка Мънчева.

СТАРОЗАГОРСКИТЕ БАНИ, ЧИРПАНСКИЯТ МЮФТИЯ. Обещал се бях на следующите учители да ги заведа на Старозагорските лъджи: Костадин Новачков, Петко Пенчев, Велчо Желев, Лозю Желев, Стефан Хаджизафирев, Стефан Хлебаров[86] и наш Минка Минев. От Заара ни придружиха поп Иван Попстойнов, Колю Ганчев, даскал Наню Тодоракев, Васил Тошев, Пенчо Хаджиславов, Георги Хаджидимитров и други още, които приличат на нази — хаирсъзи[87].

Отидохме, окъпахме се в лъджите и излязохме, та седнахме и ний като хората горе на залата на вино и ракъ кефи: кой какво му сака душа. Посръбнахме си и захванахме да пеем песни.

Мерлен чирпанският мюфтия спял. Побъркали сме му съня. Проводи един бабаитин от телохранителите си да ни изпъди и дигне от мястото ни. Ний го не чухме. Още един и друг, и друг — 6 души дохаждаха, не, не можоха да ни поместят и вдигнат от мястото ни. Най-подир доде самси мюфтията с един недодялан сарък. Въртя саръка и ни гледа, та се разхожда по залата. Ний си я караме все така. И се сговаряме, че ако понечи да удари някого… „дръжте“, че долу на земята, горе от залата. Разхожда се и гледа, разхожда се, най-подир счупи саръка и се вмъкна в стаята си.

463 След малко доде един от хората му, та ни покани честно да идем на големеца на гости. Ний се питахме, сговаряхме да идем или не. Най-подир решихме: хаде да идем и да чуем какво ще ни говори; и ако му се прище да псува или да бий — хубай дръжте, че каквато става, да става…

Станахме, та отидохме. И той ни прие като гости. Заповяда на каведжията си по едно каве. Донесоха ни кавета. Аз лиснах мойто каве през прозореца вън, същото направи и поп Иван. А другите си изпиха кавето.

Отговори мюфтията, та ни попита защо лиснахме кавето, та не го изпихме.

Казах му: „Ти защо счупи саръка, с когото се разхождаше по залата?“.

Тъй беше, инак беше, дигнахме я нависоко. Додоха заптиите, та ни разделиха. Ний пак седнахме на същото си място. Пусти еничарин не може да се стърпи, излезе от нея стая, та отиде в друга в женските лъджи.

Аз помислих да не са турили отрова в кавето, затова го лиснах, но то щяло по-лесно да отвори въпроса, да се разправим.

Ний имаме и друга работа. Додох на лъджите да изуча за адатепенския заимен, дето взе насила българското момиче за жена: как може се отърва, а заимена накажем по нашенско, не по закона, но от закона навън[88].

АДАТЕПЕ. Отидох в селото при Иванча. Той ми каза, че много строго пази момата[89]. Не я пускат нито от къщи навън сама да се покаже: всичко заключено. „Ще му търсим леснината, Иванчо“.

Върнах се, та се окъпахме в лъджите и с песни си отидохме като от бани.

ВСИЧКИ СВЕТЦИ МЕНЕ ГЛЕДАТ. В селото ни като не е имало черква в първо време, то всеки човек не е знаел „церква“ какво нещо е. Знае черква само кога заколят овце за курбан, та се съберат мъже и жени насред село, та си раздават хляб от паралия на паралия, раздадат и курбана и седнат да ядат и пият винце — това наричат черква, а закланите овце — курбан за св. Димитрия, св. Петка и св. Архангел.

Казува ми Петко Велев: поканил Теня Талмаза да го заведе на дълбошката черква и той се съгласил. Теню Талмаза богат човек, но на кон се не качувал и в черква — кога е бил дете, майка му ако е намерила черква да го занесе — може да е ходил, а черква не знай. Качили се на коне и тръгнали. И догде да пристигнат в Дълбоки, Теню Талмаза десет пътя паднал от коня. „Омръзна ми — каза Петко — да го качувам. Ако не отивахме на черква, каил бях да се върна“.

Ходили, та се черкували, подарили си волни помощи. Кога се върнали, Талмаза говорил: „Петко, уплаших се. Още веднъж не влизам в черква: накъдето се обърна, всичките светци мене гледат“.

Петко Велев го насърчил, че светците били му сърдити, защото досега не ходил на черква. И ще му опростят: ама кога додат за някой манастир или черква за волна помощ, богато да подарява.

Препирали се дядо Новачко и дядо Михал Балахурата от Топракхисар: какво има в черквата?

Дядо Новачко попитал Балахурата: „Като си ходил в черква, коминят й на коя й страна?“. Отговорил Балахурата: „Не знам“. Отговорил дядо Новачко: „Като не знаеш, не си ходил в черква“. „Защо да лъжа, не съм…“.

* * *

Заспала ли си, Миранзо?

Не съм заспала, ябълко (…)

АРАБАДЖИЕВО (ПОПОВО) ИЛИ КАРАДАА, КАКТО ГО НАРЕКОХА ТУРЦИТЕ. В село Арабаджиево (Попово) младежите бяха трън в очите за бейовските турци; [за] турски[те] меджии [и] изедници — турско ухо[90] — чорбаджии [те] бяха отрова[91].

Разпалените младежи спряха народа, та го не пускат в празнични дни на бейовски турски меджии и търсят чорбаджийски вети сметки, и не ги оставят на мира; вълнуват населението против тях, да нямат спокойствие. А внасяха радост и надежда, в които ги последуваха: че скоро ще стане „Българско“, няма да има сиромаси, всички ще са богати; и че велика Русия ще освободи България заедно с българските востаници от турското юго; ще проводят турчина, отдето е дошел, в емайлова дупка, в ада на дъното. Всичко туй падаше като мед върху наранените сърца и гладни души за свобода.

Турците, като не можеха да си разкарват конете из село, както попреди са вършили, нарекоха селото ни Карадаа — непокорно!

ЗАКОН ЗА ТУРСКИТЕ МЕДЖИИ. Събрахме се, та си наредихме закон против турските бейовски меджии, които се извършуваха в свята неделя или господски празници, понякогаж и в делник — според пътя, — от бедното население, клети сиромаси българи.

В празнични дни иска сиромахът да си отдъхне и почине, но кой го оставя? Ятаганът над гърба му виси, та го не оставя, ами го разкарва безплатно вееден гладен и жаден.

1) Наредихме, че в неделя или друг празник, ако се появи от някой бей да иска от селото ни хора да му работят безплатно меджия, както се й практикувало досега, ще му кажем: ако плати за всеки човек по една турска бяла меджедия в полза на черковната каса, ще му се отпуснат от колкото хора има нужда.

2) Ако пожелай и иска някой от селото ни да иде в празнични дни да работи меджия, свободен е, като внесе бялата меджедия в черковната каса.

467 3) В противен случай: ако би някой от селото ни се е обещал или задължил за нещо да работи и не послуша, отиде на меджия в празници да работи, ще му се вземат две бели меджедии за черковната каса — една за право, втората за глоба.

4) Който желай да иде в делничен ден на меджия на кой бей и да е, свободен е колкото дена обича да му работи безплатно.

Този закон се нареди в черковната училищна обща стая и се подписа от черковните настоятели и избраните лица от село Арабаджиево с приложения черковски печат.

БЪЛГАРСКИТЕ ЧЕРКОВНИ ОБЩИНАРИ В ГРАД СТАРА ЗАГОРА. Като написахме устава за турските меджии, подписахме го и приложихме черковския печат, пренесохме го на черковните български общини в град Стара Загора да го прегледат и утвърдят с подписите си и общинский си печат (…) Казаха: „Много добре сте направили, ама да го подпишем и утвърдим с печат не можем направи. Тези бейове досега са ни владели така, а да се борим зарад меджии не е наша работа. Идете си“.

Ех, с каквато мяра мерите, с такава мяра ще ви мерят! И навън [от] вратата на рамо. Хайде в Кьор Минчова дюкян, че къде село… Кьопек балта гетерди [Надуши кучето миризмата].

Тонеолу Стоянчо ще ти помогне, който с хайтите заедно обраха поп Райка от Новозагорската околия и стана причина, та полудя попът, та се обеси.

Такива народни общинари имаме. Бог да ги прости на живот!

468 МЕДЖИЯ ДА ЧИСТЯТ АРГА НА ЕМИН БЕЙОВИТЕ ВОДЕНИЦИ В АРАБАДЖИЙСКОТО ЗЕМЛИЩЕ Емин бей сякогаж когато да си чисти арга на водениците, отбива го в събота срещу неделя, за да се изтече водата и да си приготви меджийниците за чистене.

На арга водата отбита в събота. Аз в черквата в служба сутрената, в неделя. Дядо Петко Велев, касиерят на черквата, уж не разбрал как гласи уставът, взел една бяла меджидия, пуснал я в пангаря и дозволил да ходят из село, да изкаруват меджия. Сторих отпуск и от олтаря още неизлязъл, Гоната Мирчев ме срещна и ми каза, че законът се развалил (…) Отидох в общата стая.

Нашите хъшове всички събрани, чакат решение и висока заповед от попчето си. Повиках дяда Петка касиеря, та му казах да извади от пангаря дадената меджидия и да я повърне, от когото я взел. И да разправи, че за всеки человек по една меджидия да дадат, че тогава да чистят арга. Ако не, всеки да си отиде. А бейовските хора да идат да кажат на бея, че ако иска меджия утре, в понеделник, който иска да му чисти, да иде; в неделя е запретено да работят християните. Хората му пардяха, крякаха, драскаха: ще ни обадят на Емин бея, че колкото часа й седяла водата отбита на водениците, ще вземат хака си и ще ни накаже Емин бей. Всичко е прието, но по-скоро се изсипувайте оттук, че ще стане нехарно за нази и за вази…

ВИСОКА ЗАПОВЕД. Наемниците на Емин бейовите осем камъка-воденици бяха тази година: Досю Вълев и двама турци — Хюсеин и брат му Таир от Стара Загора. Тези турци [бяха] и двамата от най-злите еничари. Хюсеин утрепа дерменджията си зарад едно шише ракия.

В понеделник дошел Досю Вълев от Стара Загора, та ме повика на общата стая. Бяха се събрали нашите и селският кмет със старейте.

Досю Вълев ми предложи:

— Попче-е, аз не пия вода от краката, но от главата.

— Досьо, този път ще пиеш от краката, защото главата [е] келева.

— Келева ли й, господине?

— Не съм господин.

Извади едно писмо и ми го подаде. Това писмо беше написано от черковния председател на градската община епитропа поп Порфира. Ето и съдържанието на писмото, също както беше написано:

„Поп Минчо,

Емин бей ма повика да ви пиша, да трагниш из село с назарите на Емин бея, да изкараш меджия, да очистят на Емин воденицата. Чи ку не идиш, ша са накажиш. Лошо ша патиш: п[оп] Профир.

1 ден ноемврий 1870“

Взех писмото, та го прочетох и казах на Дося Вълев:

— Свободен си, днеска изкарайте меджия, който обича, да върви да чисти… Няма кой да го спира.

Досю Вълев:

— Аз не ща без пари да ми работят: по 3 гроша ще им заплатя гюнделик.

— Най-добре, ако щеш, по-добре по пет им дай, по-скоро ще си извършите работата.

Гоната Мирчев не беше учен, но каза:

— Попче, дай мене писмото, ще го проводя във вестника[92] да го напечатат.

ДАСКАЛ МАРИН И ЕМИН БЕЙОВИТЕ ЦИГАНИ. В понеделник додоха от Ахиево цяло село и циганите, бейовите зурнаджии и тъпанари, излязоха и от нашето село и отидоха да чистят арга. И захванали от селската воденица, тъй се дума, да чистят надолу към Къръмската воденица.

Циганите, и те аги, сбили се с даскал Марина, пукнали главата на Тача Станчев. Струпали се нашите — какво са правили с циганите, циганите помнят… Изтървали един бърз циганин, не се стига да го хванат. Циганинът мислил, че го гонят; за да се избави, всичко му се видяло тясно: през Райческите кории, Аладжалий, Сюлмешлий, Авджи Дуванджий, Скендерлий — скрива се в Ахиево. Други шест души докараха, та ги запряхме в черковския яхър. Не можа доказа лобута, когото изядоха в яхъра. Гончоолу Генчо беше майстор да бий цигани, той най-много ги тъпка. И циганята много страх имаха от него. Като речат „Ганчовски“ — бягат вече.

КЕЯ ВЪЛЧО. Циганите бяха бити и пребити и затворени в черковский яхър. Кея Вълчо, Емин бейовият управител над чифлишките ратаи по земледелието и скотовъдството, иде в черковската обща стая, говори:

— Какви са тези маскарлъци? Какви сте, да запирате и бийте бейовските цигани? Не знайте ли, че Господ — на небето, Емин бей — на земята. Ще ви накаже, че направете стълба, та се качете и дайте на Господа харзувал: да му се моли да ви прости.

— Дръжте тази черна душа, турска проклета породица, та го хвърлете в залата долу.

Кея Вълчо:

— Дурунуз бе, братя, какво ще правите? Иване, иди донес една мяра вино да пием. Стойте, чакайте, моля ви се. Не ми трябва ни цигани, ни Емин бей, Господ да го порази.

— Дурунуз, чакайте!

Кея Вълчо се поналапа с малко юмруци по врата, гърба и главата.

— Иди сега, направи стълба, та се качи по нея и кажи на дяда Господа да каже на твоя Емин бей да ни избеси.

— Моля ви се, мерхамет… Иване, донесе ли виното да пием?

— Вино ли? Скоро да се изсипуваш оттук, че дявол те взема.

Кея Вълчо псува, но циганите ли или попа — тон знай.

ВТОРО НАКАЗАНИЕ НА ЦИГАНИТЕ. Направихме писмо до Емин бея, че иска[ме] да му помагаме и кога сме се отказвали — но да ни бият циганите, не можем търпя.

Тачо Станчев не беше за доктор, но ний го проводихме с кола в града на доктор. Циганите дадахме на селските коруджии Генча Абаноза и Пенча Киришев да ги закарат вързани в града и до там… както знаят в пътя… Закараха циганите в града. Емин бей прочел писмото — изново трътнува един бой на циганите и [ги] затваря пет дена в затвор, че тогава ги освобождава. Емин бей питал Димитра Нейков от Ахиево: „Кой ви й големият поп?“. Димитър отговорил: „Поп Порфир от града“. Емин бей: „Не е… Друг имате, ли?…“.

СМЕТКА. Миналата 1870 година, която й тегнахме толко — 365 дена, си прегледахме сметките и ни предава на 1871 год. И не знам как ще ни препоръча, като много малко печала й придобихме. Ако не е благодарна, то оставаме, колкото право намери, да си го приеме от Емин бейовите цигани, които оставихме депозит за повторка.

Май ме застрашава, като слушам кълвача, който кряка и чука с дългия си клюн гнилия вековен дъб. Работата на опачина мирише… Клетникът кълвач, залепен с нокти на гнилия пън, бъхти с клюна си и благодарен [е] от мухичките да се насити и да пробий и повреди пъна. А страшливата грозна кукумявка чака на крака да й доде да се нахрани. И казва: „Измрете клюкачи, да ми не стряскате курбана, когото чакам“. Не ги е срам! В адресите си[93] величаят султана: цар, баща, покровител, защитник, а варварското му правителство — свободолюбиво, честно, справедливо и милостиво. Не ги й срам! Мама му (…)

ГАРВАН ГАРВАНУ ОКО НЕ ВАДИ. Матея Петров[94] от Святопреображенский манастир доде книги да продава в Старозагорската околия. Де го подушиха нашите народни просветители, черковни общинари български — „защитници“, изедници и народни предатели.

Повикаха го на общината, та му запретиха да не ходи по селата, ами отгдето е дошел, там скоро на манастира да върви. Ако не послуша, под конвой, с чест ще го изпроводят.

Святопреображенский Матея Петров, проводен от Коля Ганчев с писмо до мене, с нашите бележки да го изпроводя, както ми пише в писмото. Като се вмъкна един калугерин в къщи, стресна ме: прилича на помак с тъпа брада, когото още не познавах. Първи път, кога доде, помислих: да не е някой преправен шпионин, помак — на калугерин. С нетърпение попитах го: „По каква работа ходиш и отгде сте, отче?“ Той ми отговори: „Аз съм от онези, дето се чуват, а не виждат“[95]. „Дето се чуват, а не виждат… Те са умрелите. Чуваме, че са умрели, а ги не виждаме“.

Подаде ми писъмцето. Засмях се. „Добря дошел!“ Нагостих го, приказувахме си, отидохме на училището, продадохме от книгите в село. Неговите книжки правят пари, лесно ги харчиме. Книжките му любопитни, той още по-любопитен. И добър калугерин. Има калугери за неслушане, а този не е от него калъп.

Качих се на коня, та го придружих за в Топракхисар, оттам — в Трънково. Продадохме му и в тези села от книжките. Оттук го изпроводих с Митев Теня до поп Еня в Гюнелийската махала.

Гарван гарвану око не вади.

РОГАТ ДЯВОЛ. Какъв ги дявол наду тези нашите чортове рухане-векелери, мезлиш-ааларъ [пълномощници на раята, съветници], оближи турски паничковци, „покровители“ и 474 „защитници“ български да си късат главата от народско. Заловиха се на кучещина тези нашите „народолюбители“ черковни български общинари. Запретяват на дякон Викентия от Араповский манастир „Свята Неделя“ да ходи из околията по селата. Също запрещават и на йеромонаха поп Харитона[96] от Мъглижкий манастир. А не виждат Ангела Кънчев[97] и дякон Василя Левски — и тям какво ли ще се зарадват… Няма кой да ги слуша. Викентий говори: „Ще ги избием тези дяволи, пак ще ходим“. Викентия колко пъти викаха на общината, също и поп Харитона, но не са хора, дето да се стреснат и уплашват от миша трополтия.

Най-подир им отиде едно кьораво книжче[98] и тогава мирясаха, та ги не търсят, нето виждат, че ходели по селата между мирното и покорно население.

НАРОДНИТЕ АПОСТОЛИ. Минахме под клетва. За председател на комитета се избра Колю Ганчев. Закълна ни сам Левски, облечен в попското ми расо. Всички приятели на делото, старозагорските патриоти, съзаклятници станаха. Евангелието, камата и револвера целуваме. След акта на закълнаванието Общи[99] стри на дланта си барут и накара съзаклятниците да го миришат с разтворени гърди. Левски, като облече попското ми джубе, надяна калимавката ми, наметна епитрахила ми и строго избърбори нещо като молитва. На масата бяха турени евангелието, кръст, камата и револверът на Левски и един книжен фишек, напълнен с барут. Всинца стояхме на крака. Левски говореше и ний всички в един глас след него повтаряхме клетвата. Бая се изпотихме, докле се свърши обредът на закълнаванието. Някои от народните приятели трепереха — може да се уплашиха — от страх във време на закълнаването.

Догдето не бяхме дали клетва, комитските работи ни служеха за приятна забавка, играчка, а след клетвата ние се одрямахме, наченахме да се озъртаме и насън стряскаме, да сънуваме бесилки и тъмници, насън да ставаме и несвързани думи да говориме. Хората взеха да се плашат от нас…

И до днес още ми мирише барута, що ни поднесе на дланта си Общи да го миришем, за да добием кураж бунтовнически (както на турчин муските!).

Този обред, това свято дело се извърши в къщата на Коля Райнов — Пантата. Направи се два вида в края на уставопроек-та: има два вида комитети, вънкашни и вътрешни; за център на вънкашните комитети ще служи Букурещ, а за център на вътрешните — Стара Загора.[100]

После стана гощавка, веселба, народни песни…

Купиха за града и селата около 60–70 броя от вестник „Свобода“[101] и [събраха] около 30–40 лири за пътни разноски на апостолите. Левски даде последни наставления народни. И добър път им пожелахме.

ВТОРО КРЪЩЕНИЕ. Ще се ходи по всичките села оглашените да се търсят и изново второ кръстят. И колко нови има приготвени, да се повикат на съзаклятие…

ДОБРИТЕ ДЕЛА ВСЯКОГАЖ СВЕТЯТ И МЪЧНО СЕ ЗАХЛЮПУВАТ ПОД ШИНИК. Не че съм учен, та ме назначават в таквази служба нашите общинари от град Стара Загора. Служба, която не е за моята уста лъжица. Но от друга страна, като гледат в селото ни уредено училище, добри редове, дружества, любов и съгласие, всекиму се ревне да доде в село, да се поразвесели и порадва. Болни от Стара Загора тук дохождат да се утешат и цяр за болката си да получат. Затова ме мислят старозагорските чорбаджии и училищни настоятели за светило, като слушат от хората, че това всичко върши поп Минчо. Затова ме упълномощиха да бъда ревизор на училищата в Старозагорската околия (…)

Повика ме хаджи Господин, който беше над училищата старозагорски главен настоятел, да ми дава пълномощното. Отидох при него. Чудя се: метани ли да му сторя, ръка ли да му целуна. Знам, че тези неща не ще да приеме… Драго ми е и от радост не можа да му продумам.

Казах му: „Баша хаджи Господине, уверявам ви, че [при] първа моя забиколка ще чуете: училищата ще уредя, селяните ще ги съглася; и на втората ще ви принеса сведение тъй също и сега как съм заварил училищата и какви наредби съм уредил“.

Хаджи Господин се засмя и каза: „Ний да не веруваме, не щем да ви видим мунасип и наредим на тази работа“.

477 Взех пълномощно от хаджи Господина, хамен и ръка да му целуна, но той спи, не знай от тази работа.

Отидох при Коля Ганчев. Той се научил, от мене по-много се радва, тъй и другите — наши.

Поп Порфир ми завижда. Аз го подиграх, казах му, че хаджи Господин ми каза, че ще ме вземе в града. Поп Порфир беше лек, лесно се лъжеше ума му. Каза ми: „Той може да ви направи епитроп“. „Не знам, тъй ми каза“.

РЕВИЗИЯ. Оставих поп Паскаля да гледа и моята енория, дорде се завърна от селата:

[1.] В село Ахиево: училище, учителят им даскал Стефан Хаджизафирев от Ст. Загора; ред добър; наредих настоятели училищни; събрах народните приятели, та ги закълнах и колкото нови намерих, и тях заедно; дадох наставленията, като събрах, които намерих в село; и заминах.

2. Шахпазлий: и там има училище и народни приятели; и там същото направих.

3. Село Сюлмешлий — турско: нищо не направих.

4. Село Опан: тука има училище и параклис; учителят им Тиню от селото; тука уредих от двете страни делото си.

5. Кючюклери: тези хайдутя ме изпотиха, но училище ако нямаха, наредих; и закълнах народните приятели.

6. Гаджилово: училище — слабо, учител имат; наредих и от двете страни работата си.

7. Бюлюджак: учителят им — Михал Гарибалди[102], за когото после ще говоря; наредих ги и от двете страни.

8. Шеримет: училище имат; наредих ги от двете страни.

478 9. Аладалий[103] — турско село: тука вместо „добря дошел“ ме посрещнаха малките турчета с камъни; Джафер Крачолов ме познаваше, отбих се в чифлика им, та му се оплаках; стана, та изгони братчетата си, послужи ме каве и ме придружи, та ме заведе през корията в Сеймен (…)

10. Тука, в Сеймен, работата ми е уредена — Дончо Д. Аладжов и Г[осподи]н Караколев Даскала; учителят им е Димитър Паскалев Топала от Стара Загора; всичко е в ред.

11. Пиринчлии — турско село: няма нищо.

12. Акче Ибрям[104]: училище — слабо; наредих училищни настоятели мои хора — Хамзата, брат му Доброшин, Аврам и Стойко; в ред е всичко.

13. Кючук Хасан: черква и училище имат; наредих уч[ител]и п[оп] — мои човеци — Ради и Стойчо Хаджиангелови, Лозан, поп Михаля уплашихме, защото никак не приемал таквизи работи; умря от страх, уплашил се, та му се пукнала жлъчката.

14. Узун Хасан: има българи за булгур-пилафа.

15. Акбунар: Челебията Пеню и Атанас…

16. Гурбетито: черква и училище имат; учителят им Продан Сербезов от Чирпан, за тука не остана да говоря; всичко в ред — п[оп] Делчо[105], уч[ителя] Продан Сербезов, Гюро, Банчо, дядо Митю Трендафилов, син му Петко, Делчо и други още — нови.

17. Явузларе: нищо.

18. Кечилермахле — турско село.

19. Авджи Дуванджи: училище имат; Иван Желязков, Златан Тончев, Велчо Петров — първи мои [приятели].

20. Чираджий: мой Хинчо и брат му Ганчо.

21. Гьокпала: черква и училище; всичко в ред; Колю Тотев и други още — вети и нови.

22. Арнаутито: една главня и нищо друго. Хаджи Таир[аа] е Господ в селото.

23. Джамбазито: черква и училище имат; всичко е в Станчо Петров бакалина и слугата му Станчо Таукчиев, уйчо му; всичко е в ред.

24. С. Памукчий: черква и училище; Йовчо Черкезов е начело; всичко е в ред.

25. С. Мисилимито: черква и училище; учителят им — Иван хаджи поп Михалев; наш е Нейко Кроснеолу.

26. С. Карагитлий: училище няма; наш е Йовчо Пехливанина.

27. С. Маджерито: училище имат, наш е Стоил Илиев начело.

28. С. Ахърито: училище има; наши — Кирю Стоянов и Петко Демирев.

29. С. Голямо Кадиево: Господин Илчев.

30. С. Малко Кадиево: Петър Дончев.

31. С. Могила — турско село.

32. С. Гюрюджий: параклис и училище; всичко е в ред — Бойчо Русев и Еню Пеюв.

33. Джуранлий — турско село.

34. Шамлий и Малко Дуванджий: турци и българи, но нити Петка хвали, нити Драган кори; страшни янкеседжии — хайдути.

35–36. Читални и Чохлакюю[106]: и двете турски села; все хайдутя и пътни кесаджии.

37. С. Карабунар: нищо няма.

38. С. Черково: черква и училище, но свещ[еникът] не е за работа.

39. С. Оряховица[107]: черква и училище — наредих ги.

40. С. Дълбоки: училище и черква; турци и българи; наредих всичко начело [с] Желеолу Стоян.

41. С. Хрищени: параклис и училище; турци и българи; наредихме Стойно Колев.

42. С. Колена — турско село.

43. Хамзалари — българско-турско.

44. Баклари — турско.

45. Янаклари — Кюмюрджий…

46. Адатепе: параклис за имама; Иванчо.

47. Казанка: черква и училище; поп Иван.

48. Балъклий: Иван Калъча.

49. Ешек Синиклий…

50. Пандаклий…

51. Караверлери…

52. Текето — турско хубаво село.

53. Боздуванджий: не турско, не българско.

54. Топракхисар: училище имат; и добри всички.

55. Талашманлий: Дичо Петров.

56. Трънково: черква и училище; Теню Митев.

57. Япча[108]: оглашени.

58. Азаплий — ,, —

59. Аладжалий — турско.

60. Енекчиево — ,, —

61. Пишмана: училище; оглашени.

62. Кар[а]манлий: Иванчо Пейков; училище имат.

63. Лефеджий[109] — турско.

64. Бат[а]канлий: Продан Йовчев, Димитър Полаков.

65. Джадъгьол: училище имат; Иван Енчев.

66. Рисиманово: дядо Кръстю.

67. Акер[110]: училище имат; Драган и Коста.

68. Тюркменмахле: дядо Райко.

69. Кършалий: училище имат; Желязко Малчев и Малчо Русев.

70. Тирфилий: всички хайдутя.

71. Коджакюю — турско.

72. Карабурун: черква и училище.

73. Раднемахле[111]: черква и училище.

74. Хаджиайвалий — турско село (…)

75. Гюнелимахле: училище и черква; поп Еню и Стоян Попиванов от Старо Гюнелий.

76. С. Голямо Дуванджий: училище имат; Петко Люцканов.

77. С. Караджалий: черква и училище имат; поп Нейко и Момчо.

78. С. Карпусча: училище имат; Добри Йоргов Бомбала.

79. Кавакмахле — турско; Петко.

80. Налдюкен: Петко Драгов.

81. С. Арабаджиево: черква и училище; учителят им Минко Минев.

Изходих тези села, та направих една хубава разходка. Наредих горе-долу училищата и нашата работа, за която целувах револвера. Разправих и донесох сведение на хаджи Господина, като му обещах, че наредбата, която наредих, втори път ще й принеса плода. Хаджи Господин ми се много зарадва и каза, че ще ме наградят. Да знай хаджи ага другите работи, да ме награди ли?… През девет кадилъка ще ме изгони и на мацък топрак хвърли…

Принесох и на Коля Ганчев новините, които извърших в обиколката си по селата. И той ми каза, че Бог ще ме награди горе на небето, като ми се толкоз радва и тупа по гърба:

„Да живееш, поп Минчо войводо, ако освободим България и останем живи, владика ще те направим“.

Чуваш ли, поп Минчо войводо, владика ще ставаш, ами владичка къде ще оставиш…

Колю Ганчев се смей…

СЕЛО АРАБАДЖИЕВО — КРЪЩЕНИЕ НА НАРОДНИТЕ БРАТЯ. Поканих всичките наши народни братя от нашето село, та ги събрах в черквата. Масата беше турена срещу Христосовата икона и наредена отгоре, както беше на дякон В. Левски: само с притурка две факли, свещи запалени горяха. Като извършихме святия обред — заклятието — прочетох им протокола, когото имах [в] препис и един лист от вестник „Свобода“, и че ще ни проводят устава, по когото ще се водим, да направим дружество за събирание пари от волни помощи. Дякон Викентий ще пренася револвери и пушки-чифтета до мене, които ще раздавам на нашите братя, които са приготвени за народната свобода. И отсега нататък, който доде в нашето число, ще дава същата клетва и тогаз ще се приема и открива святото ни дело: свобода!

Когато им прочитах в. „Свобода“ и говорих, виждах от братята, че мнозина плачеха. Любопитен останах да ги попитам защо плачат: дали зарад жените и децата си или за свободата [на] майка България. Едни казаха: „За свободата, а не за жени и деца“. А други казаха: „Плачем, че дали ще сме живи да освободим България и свободна да я видим“. „Ще я освободим, братя, и свободна ще я видим. Бог е с нази. Напред, дерзост: свобода или смърт!“

Доста ходих по горите, пасох кози и овце.

Любих наред аз момите, сит съм вече на сърце.

Не обичам вече ази никаква ласка, сладък глас, буйна тръба буди нази, настанал е боен час. Вместо тази дълга сопа, тоя пастирски кривак, пушка дълга ще да нося като българин — юнак. Мило ми е да отида, дето куршуми пищят, там дето остри сабли на юнаците звънтят.

С турчин да се опитам, вековния си душман, да му кажа, че да коли разумява и Стоян.

Сбогом, моя майко мила, сбогом, братя и сестри,

България да е жива, ти, турчино, падай, мри!

За неправдите тирански тръгвам вече аз в бой, против пълчища османски, дай ми сили, Боже мой!

* * *

1871 ГОД. СИ ПОКАЗА РОГИТЕ КОГО ЩЕ БУТНЕ. СЪН. Сънувах сън една нощ: Че уж съм момък и отивам с кон на Ахърито на хора, както съм ходил, кога бях момък. По пътя срещам много народ — хора, които копаят и носят мотики и лопати. В същия сън жена ми взе с глас да плаче насън. Аз я повиках, та се събуди и я попитах защо плаче. Тя ми отговори, че сънувала майка си, която дошла, та я натиснала и взела кърпите от главата й и й казала: „Бягай, където ще бягаш“ — и побягнала.

В тази нощ сънувах, че додоха две циганки да просят на вратата. Аз ги подарих: на едната дадох един цял самун хляб, а на другата — една цяла зелка (лахна) невтасала.

Не се мина много, три-четири дни, жената чула, че имало сипаница в село. На Чаушев Къня, съседа ни, се сипало дедето, което умря от шарката. Жената месила една питка хляб да раздаде за свята Богородица, да запази децата ни от шарката. Като отишла в Чаушев Къневата къща, видяла шареното дете от шарката, стреснала се и й потрепнало тялото.

На 13 юлий 1871 година, вторник сутрената, жената стана рано, та меси хляб и го опече в пещта.

И треска я втресе. Легна и не стана. Най-подир даде знак шарката, че се шарила. Тя се надява да оздравей, също и ний очакваме.

ТЕЖКО. На 23 юлий 1871 г., в петък сутрената, повиках поп Паскала, та я изповяда и причести. И сгърна ръце, и очи стисна… Забрави деца[та]. Това беше последната й дума, всичката сила: „Прибра ли си… че ще ручкат дрехите…“ — и свърши. (Пита ме дали си прибрах парите.)

В този ден, 23, юлий, погребахме жената. Едни плакаха, други поменуваха. И това…

ОЩЕ ИМА КУСУР. На 30 юлий 1871 г. умря момичето ми Денка, на което се много радват, а майка му град градеше над него. И в този петък погребах детето си Денка, което беше на една година, четири месеца и седем дена: родено на 23 април 1870 година.

Хората рекоха, че поп Минчо ще си изгуби ума. Колко ум имам, та да го изгубя? Ако е едно кило, може да изгубя и да остане, но то всичкият ми ум — една лешньова шурупка. Какво да губя, какво да остава.

Останах с три дечица и Пенка, която имах отстрана взето сираче за моя храненица. Майка ми и баща ми се прибраха при мене да ми гледат децата.

А за мене нищо… Нямам вече болна жена и кахър да й бера, и по доктори лекувам… Изкусурихме кусурите и сме свободни…

От тази шарка умря от селото ни Калина, жена на Димитра Драгиев. И тя млада. От Ахиево — Крайчо Нейков. От Ахърито — Стойно Бойчев. И двамата оженени и млади. От Стара Загора — даскал Наню Тодоракев, който правеше печатите за подписуване тескерите на нашите апостоли, най-вече на Левски.

Даскал Наня Тодоракев освен града, но и селата го оплакаха и жалеха: „Где отиде, даскал Наньо? Где се скри, поборниче? Вечная ти памят, лека ви пръст!“.

ПОПЧЕ, ДА МОЖЕШ ДА СЕ НАУЧИШ ДА ПИЕШ. Дядо Стоян, на попадията баща й, ми дава наставление:

— Попче, да можеш да се научиш да пиеш вино.

— Дядо, нали пия.

— Пиеш, и по-много пий, да забравиш кахъра.

— Че за какво ще се кахъря? Жена ми аслъ един ден ще умре ще и си изплати борча. И няма вече да мре никога… Ти искаш да стана пияница? Жена ми ако умря, аз съм жив (…)

485 ВТОРА РЕВИЗИЯ. 1. Село Хрищене: 120 къщи — кажи напол турци; училище и параклис, учител им Петър-Паисия; посещават училището 32 деца; плата на учителя 850 гроша и 19 кила жито, и колкото орехи открадне. Наши 10 души, с 6 чифтета, 1 шишане и 3 тек-чакмака, 1 кама; събрани пари 1100 гроша; извърших потребното наставление.

2. Карабунар: 25 къщи, ще имат училище, кога се…

3. Черково: 80 къщи; училище имат; посещават го 30 деца; свещеникът им не е за работа. Наши 6 души; едно шишане и пет чакмака; пари нямат.

4. [О]ряховица: 90 къщи; черква и училище; посещават го 39 деца. Наши 7 души с тек-чакмака и една стара сабя; пари нямат.

5. Дълбоки: 150 къщи — турци и българи; черква и училище имат; посещават го 50 ученика; учителят им Христо Попгеоргев от Казанлък, условен за 3000 гроша и 10 мери вино. Наши 18 души с 5 чифтета, 2 шишанета, другите кавали, 3 стари саби, пари събрани 3500 гроша.

В това село направихме един джумбуш с дяда поп Христя: когато ги кълнях в черквата, той попита: „За какво ги кълнеш?“ Аз го теглих в светия олтар, извадих револвера, та го опрях на ребрата му: „Ай за това ги кълна… На дармон (решето) ще те направя: тази работа ти ще я вършиш отсега, или си убит…“.

Дядо поп влезе в чувала: и пари има да поддържа и сиромаси.

6. Колена: 30 къщи — турско село, има овце и говеда, богати.

7. Новата махала: 40 къщи; има училище с 20 ученици. Наши 11 с шишанета; пари 500 гроша; кози и говеда имат.

8. Дервеня: 200 къщи, черква и училище; посещават го 90 деца; учителят им Димитър Поппетров от същото село за гроша 2500. Наши 30, с 10 чифтета, 8 шишанета, 12 кавала чакмаклии, 10 колаклии ножа и 4 вети саби; пари събрани 2800 гроша, кози и крави имат; и бял боб.

9. Хамзалари: 30 къщи; проста стая с 20 деца; огласих 4 души, досега нямаше наши.

10. Бараклари: турско село; кози и петмез имат.

11. Янаклари-Кюмюрджий: 30 къщи, наши нови 5 души.

12. Адатепе: 80 къщи, черква проста и училище с 35 деца; учителят им Тодор Станчев за 720 гроша. Наши 15 души с две чифтета, 3 шишанета и другите кавали и габровски ножове; нагласихме и заимена — скоро ще му идем на гости, защото, как се е оженил, не сме правили поранки, да направим и тях, да си платим борча. Събрани гроша 1800.

13. Казанка: 120 къщи, черква и училище имат; посещават го 50 ученика; учителят им Георги от Стара Загора за 1300 гроша. Наши 30 души с 5 чифтета, 10 шишанета, другите кавали; пари 2050 гроша; хубава гора имат, кози и говеда.

14. Балъклий: 90 къщи, училище имат с 31 деца; учителят им Иван Стоянов за гроша 1100. Наши 25 с 3 чифтета, 8 шишанета, 14 кавала, 1 сабя; събрани гроша 925; кози и крави.

15. Пандъклий: 50 къщи; училище просто с 18 деца; учителят им Иван Николов за 800 гроша. Наши 5 души с 5 шишанета; пари 300 гроша.

16. Ешек Синиклий: 58 къщи, училище — проста стая; ученици 22; учителят им Никола Димов за гроша 1200. Наши 5, нови, с 5 шишанета.

17. Караверлери…

18. Текета: турско село, богато; овце, кози, говеда, храни и пари.

487 19. С. Боздуванджий: 30 къщи; 15 деца; училище — просто; учителят им Петър Зафирев; не турци, не българи…

20. Талашманлий: 25 къщи; училище просто — къщица; учителят Генчо Димитров с плата 800 гроша и 6 кила; деца 15. Наши 8 души с 8 кавалачакмаклии; общ[о] гроша 600.

21. Топракхисар: къщи 45; училище удобно; учителят им Костадин Новачков с плата 1800 и 10 кила жито; ученици 28. Наши 26 с 10 чифтета, 3 шишанета; 13 кавалачакм[аклии], 5 револвера; общ[о] гроша 1200.

22. Трънково: 140 къщи; черква и училище; учител Велчо Желев с плата 1800 и 10 кила жито; деца посещават училище 60. Наши 35 с 12 чифтета, 5 шишанета, 18 кавалачакмаклии, 6 револвера; общи гроша 1900.

23. Япча: наши 5, нови, с пушки-кавали.

24. Налдюкен: 18 къщи. Наши 6, нови, с 1 чифте, 5 кав[али]-чакмаклии.

25. Кавакмахле: [наши] 2 с 2 кав[аличакм]аклии; 10 къщи.

26. Карпусча: 50 къщи; училище имат с 28 ученика; [учителят им] Момчо с 1000 [гроша], 12 кила жито. Наши 8 с 2 чифт[-ета] и 6 кав[али]чакм[аклии]; общ[и] гроша 350.

27. Караджалий 180 къщи; черква и училище с 60 ученика; учителят им Анастас Икономов с 1200 [гроша], 12 кила жито; наши 38 с 12 чифтета, 6 шишанета, 20 кав[али] чакм[аклии], револвери 12, общи гроша 2000.

28. Голямо Дуванджий; къщи 40; училище имат, учителят им Петко Иванов с 1000 гроша, 6 кила жито; 20 ученика. Наши 8 души с 8 кав[ала]чакм[аклии], нови.

29. Хаджи Айвали: турско село; камъни с куршуми ще се заменя.

30. Гюнелийска махала: 120 къщи; черква и училище имат с 80 ученика; учителят им Джезаков с 2000 гроша, 12 кила жито. Наши 32 и от Старо Гюнелий 12, с 18 чифтета, 8 шишанета, 18 кав[али] чакм[аклии], с 10 револвера, общ[о] събр[ани] 2153 гроша.

488 Смешно. Отидохме на поп Ивановата бахча с нашите от Гюнелийската махала, повикахме и нашите от Старо Гюнелий, с които доде и поп Иван, който е яката богат, а страшлив, ще го кълнем. Аз го закълнах, но му не казвам защо го кълна, не веровам го, оставям по-нататък за поп Еня. Дядо поп Иван беше шишкав (с голям тумбак). Поп Еню го тупа по шкембето и каза: „Какви желтици ще вадя от този тумбак“. На тази дума се обориха. Хайде и двамата в ропата, гдето вадят с долапа вода, та поят бахчата. Извадихме ги от трапа, та ги преблякохме с по една хаба. Черковският кандилавтин и кеята им туриха дрехите на един меше-мертек, та ги взеха на рамена и отидоха на азмака да ги перат. Дядо поп Иван и поп Еню седят настрани, защото времето не им помагаше да се разхождат нашироко. Поп Теню взе една керемида, която се намери при долапа, и тръгна наред: „Подарете, кой що е кадър. За двама умрели бедни сиромаси, да им вдигнем смъртта; да ги погребем“. Уж на шега беше — събра се хепидже волна помощ, с която купиха вино, та ги поменахме двамата сиромаси.

31. Раднемахле: 70 къщи; черква и училище имат с 50 ученика; учителят им Илчо Шиваров за 1600 гроша; 12 кила жито. Наши 10 души, нови, с 5 кавала чакмаклии.

32. Карабурун: 110 къщи; черква и училище имат с .65 ученика; учителят им Кабакоюв за 2000 гроша, 12 кила жито. Наши 6 души.

33. Кършалий: училище имат; 60 къщи; ученици 40; учителят им Теню с плата 1500 гроша, 12 кила жито. Наши 16 души с 2 чифтета, 12 кавалачакм[аклии], 1 револвер; общи събрани 800 гроша.

34. Трюкменмахле: 20 къщи. Наши 5 души.

35. Рисиманово: 20 къщи; училище — къща. Наши 2, нови.

36. Белий бряг: 50 къщи; училище имат с 20 ученика. Учителят им Стойчо Стефанов с плата 800 гроша, 12 кила жито. Наши 10 души с 10 кав[ала]чакм[аклии], гроша 300.

37. Джадъгьол: училище — слабо; 65 къщи с 22-ма ученици, учителят им Иван Е. блъска за 650 гр[оша] и 10 кила жито. Наши 10 души, нови. Останах да нощувам в дяда Гергя Абраша; вечерта заварих поп Белчо от Карабурун в Абрашови, които и двамата бяха пияни и играят хоро в градината, и пеят песен „Тука ли си, Пенке ле…“. Не щеш ли, поп Белчо захвана и мене да се хвана на хорото им, да играя. Аз се дръпнах настрана. Поп Белчо избърбори: „Яврук, дръж се на хорото, че мама ти… Видиш ли козия крак, ще изреве: «Босна анаджъни…»“. Имаше и пищов на пояса си, с него ме плаши, когото нарича „кози крак“. Аз го хванах за гушата, извадих револвера, който беше под джубето ми, опрях го на гърдите му и му казах: „Ешек пезевенк, пияницо: какви ги дъвчеш ти. Ай, сега ще те съдупча и на садран дръмон направя“. Дядо Герги Абраша изговори: „Стой, кръстниче, не думай, че с това шега не бюва? Аз такова нещо искин видях в салмаджията (караасъ)“. Развалих им хорото и не искаха вече да ме закачат, но аз не рачих да стоя. Казах да напоим конете; когато поихме конете, козият крак мина, та се намъкна в моите дисаги. И отидох през нощта в Батаканлий в Продан.

38. Батаканлий; 60 къщи; училище с 28 деца; учителят Зака-рия Тонев с плата 1000 гр[оша]; 11 кила жито. Наши 11 души, с 11 кавал[а]чакмаклии; събрани помощи 620 гроша.

39. Азаплий: 50 къщи; училище имат с 19 ученика; учителят им Минчо Смедев с плата 900 гр[оша], 6 к[ила] жито. Наши 7 души нови.

40. Аладжалий, турско село: много овце, кози и говеда.

41. Енекчиево, …

42. Пишмана: 61 къщи, училище имат с 30 ученика; учителят им Йовчо с плата 860 г[роша] и 10 к[ила] жито. Наши 7 души, нови, с 3 кав[ала]чакм[аклии].

43. Лефеджии — турско село: с много овце, кози и чарда.

44. Караманлий: 60 къщи; училище имат с 27 учен[ика]; учителят им Георги П[оп]христов с плата 1000 гр[оша] и 8 к[ила] жито. Наши 3, нови, с кав[али]чак[аклии].

45. Бюлюджак: 50 къщи; с училище — 17 учен[ика]; учителят им Гарибалдето с плата 1000 гр[оша], 10 кила жито. Наши 10 души, нови, с 4 кав[ала]чакм[аклии]. Този учител библията в пазухата му стоеше. Той водеше жена, на дяда Коля дъщеря, от Маджерито. Той по-миналий Великден си беше направил всичките дрехи, които носи, с гарибалдина боя вапсани — от главата до краката червен. Затова го наричат Гарибалди. Хаджи Господин му беше напомнил да се превапса, че тогава да прави даскалък. Гарибалдито, докачен от тази дума, поиска да става поп, но и това му не помогна, защото беше кривоок (ангьоз). В Пловдив какво й правил, какво е вършил, направил същия владишки печат, та го ударил на една книга с фалшив подпис на негово високопреосвещенство Панарета[112]. Като се връща, за честта му в Чохлакова умрял един свещеник, на когото подарили дрехите, вехтата калимавка на новото попче. Попчето се облякло и станало свършен поп и в Стара Загора държал четиридесятница. Новото попче отишло в Сливенската епархия да ръси светена вода по селата. Как се случило сливненский владика Серафим[113], та го намерил и удирил, че писмото му фалшиво. Питал и в Пловдив, но в списъка нямало това попче записано. Поп Гарибалди стана Мохамед ходжа ефенди със зелена чалма на глава, потурчи се. Това ли й поп Гарибалди? Не може българин да се покаже насреща му. Знайше и турския язик писмено. Затова стана ходжа със зелена гъжва. Турците му се много радваха, защото гяурски поп приел правоверната мохамеданска вяра. Турците му се много радваха, но не им било за добро много време да му се радват. Не го видяха, нето чуха вече: стана шаит светия, занесоха го святи ангели на определеното му място.

46. Бейкюю, турско село: много овце и говеда.

47. Кърджакюю, турско село: овце и говеда — много.

48. Куфалчево[114]: 60 къщи; училище имат с 26 ученика; учителят им Петър Колев с 900 (гроша) и 12 кила жито. Наши 4 души, нови.

49. Тирфилий; 65 къщи; черква и училище; учителят им Иван с плата 1500 с 30 ученика; всички хайдутя.

50. Карапилит: наши 30, с пушки; [вол]на пом[ощ] 2800.

51. Обруклий: ,, 41, ,, 3000.

52. Гаджилово: 40 къщи; училище имат…

53. Опан[115]: 110 къщи; черква, училище с 40 ученика. Учителят им Тилю с плата 1200 и 10 к[ила] жито. Наши 11 души, с кав[али]чакм[аклии]…

54. Кючуклери: с 85 къщи; палиплевнювци, крадци.

55. Шеримет: 40 къщи; училище има с 20 уч[еника]; учителят Марин Динев с плата 800, 10 к[ила] жито. Наши 7 души, нови.

56. Бабамахле — турско село.

57. Аладаалий

58. Мусаче теке — турско село.

59. Текето ,,

60. Сеймен: 200 къщи; черква и училище с 65 ученика; учителят им еднокракът Димитър Паскалев с плата 2400, 10 к[ила] жито. Наши 25 [души] с 6 чифтета, 19 кав[ала]чакм[аклии]; събрани 1000 гроша.

61. Юнус бюкю [турски села]

62. Ресемлий [турски села]

63. Акче Ибрахим: 120 къщи; училище с 35 ученика; учителят им Стоян, ст[аро]заг[орец] с плата 1000, 10 к[ила] жито. Наши 9 души с кава[ли]чакм[аклии].

64. Кючук Хасан: черква и училище; 110 къщи; с 35 уч[еника); учителят им Сивчо Широв[116] с плата 1200 гроша, 10 к[ила] жито. Наши 15, с 3 чифтета и 12 кавалачакм[аклии]; събрани за пушки 900 гр[оша].

65. Кючу[к] Хасан текеси — турско село.

66. Узун Хасан…

67. Акбунар: 50 къщи; училище с 20 ученика; учителят им Г[осподи]н Пенев с плата 820 гр[оша] и 5 к[ила] жито. Наши 6 с 6 кавалачакм[аклии]; събрани 250 гроша.

68. Гурбетито: 101 къщи; черква и училище с 60 уч[еника]; учителят им Продан П. Сербезов с плата 3000, 10 к[ила] жито. Наши 36, с 12 чифтета, 5 шишанета, 19 кав[ала]чакм[аклии]; 2000 гроша [събрани].

69. Явузларе: 60 къщи; училище имат с 19 ученика; учителят им Делю Колев с плата 820 гр[оша], 10 к[ила], жито. Наши 2, нови.

70. Кечелмахле — турско село: хума бол…

71. Авджи Дуванджи: къщи 55; училище имат с 35 уч[еника]; учителят им Колю Стоянов с плата 1100, 10 к[ила] жито. Наши 13 души, с 5 чиф[тета], 2 шиш[анета], 6 кав[ала]чакмакл[ии], събрани 1050 гроша.

72. Чираджий: 35 къщи; училище с 16 уч[еника]; учителят им Тилю Койчев с плата 700 и 6 к[ила] жито. Наши 6 души с 6 шишанета; събрани 150 гроша.

493 73. Гьокпала: 120 къщи; черква и училище с 61 уч[еника]; учителят им Ганю Митев с плата 2000 гроша, 10 к[ила] жито. Наши 35, с 9 чиф[тета], 6 шишанета, 20 кавалачакм[аклии]; събрани 1900 гроша.

74. Арабмахле…

75. Арнаутито: 75 къщи — една главня огън…; хаджи Таираа е Господ; арнаутци му дяволски ангели…

76. Джамбазито: 125 къщи, черква и училище; учителят им Петко Стефанов с 2000 гр[оша], 10 кила жито; 58 ученика. Наши 45 души, с 10 чифтета, 9 шишанета, 26 кавала чакм[аклии]; събр[ани] 2300 гроша.

77. Мисилимито: 65 [къщи]; училище с 26 уч[еника]; учителят им Иван Хаджи П[оп]михалев [с] годишна плата 1100 [гроша] и 10 кила жито. Наши 8 души, с 8 кав[ала]чакм[аклии]; 100 гр[оша събрани].

78. Карагитлий: 21 къща. Наши 3 [души], с 3 кав[али]чакм [аклии].

79. Маджерито: 53 къщи; училище с 18 ученика; учителят им Колчо Кирев с плата 750 [гроша] и 10 к[ила] жито. Наши 7 души, със 7 кав[али]чакм[аклии]; 130 гроша [събрана помощ].

80. Памукчий: черква и училище с 32 ученика; 50 къщи; учителят им Стефан Хлебаров; заплата 2000 гр[оша], 10 к[ила] жито. Наши 16 души, със 7 чиф[тета], 9 кавалачакм[аклии]; събрани 480 гроша.

81. Скендерлий: 66 къщи; училище имат [с] 35 уч[еника], учителят им Тоню Стоянов с плата 1200, 10 к[ила] жито. Наши 9, с 2 чифтета, 7 кав[ала]чакм[аклии]…

82. Шахпазлий: 70 къщи; училище с 38 ученика; учителят им Серебрадов с 1250 [гроша], 10 к[ила] жито. Наши 18 [души], с 5 чиф[тета], 13 кавалачакм[аклии]; събр[ани] 1700 гроша.

83. Ахиево: 80 къщи; черква и училище с 58 ученика; учителят им Стефан Хаджизафирев с плата 2000 гр[оша] и 10 к[ила] жито. Наши 36 [души], с 9 чиф[тета], 5 шишан[ета], 22 кав[ала]-чакм[аклии], събрани 2000 гроша.

84. Ахърито: училище с 13 уч[еника]; 50 къщи; учителят [им] Томата с плата 600 и 8 к[ила] жито. Наши 11 [души], с 2 чифтета], 9 кав[ала]чакм[аклии]. Събрани 150 гроша.

85. Голямо Кадиево: 20 къщи. Наши 20 д[уши], с 4 чифт[ета], 6 шиш[анета], 10 кав[ала]чакм[аклии]; събрани 1100 гроша.

86. М[алко] Кадиево: 25 къщи. Наши 10 души, с 2 чифтета, 8 к[авала]чакм[аклии]: събрани 200 гроша.

87. Могила: турско село…

88. Гюрюлжий: 58 къщи; училище с 35 уч[еника]; учителят им Димитър Русев с плата 1500 и 10 к[ила] жито. Наши 38 [души] с 8 чиф[тета], 9 шишан[ета], 25 кав[ала]чакм[аклии]; събрани 1900 гроша.

89. Шамлий: 40 къщи [и двете огън искат…]

90. Малко Дуванджи: 10 къщи. } и двете огън искат…

Поп Димитър ги пасе, крадци…

91. Джуранлий, турско село: 1 наш с чифте…

92. Айданлий, турско село: наши 2 [души] с шишанета.

93. Муратлий — турско село.

94. Арабаджиево[117]: 85 къщи; черква и училище със 75 уч[еника]; учителят им Минко Минев; заплата 2500, 10 кил[а] жито; помощник Петко Пенчев с плата 1100. Наши 51 [души], с 18 чифт[ета], 5 шишан[ета], 28 кавалачакм[аклии]; събрани 2400 гроша; револвери 11, 2 саби. 10 ножа.

УЧИЛИЩНА ОБЩА СМЕТКА В СТАРОЗАГОРСКАТА ОКОЛИЯ. От 91[118] села, като изключим 14 български села, които нямат учители, и 25 турски, които не са в нашата сметка, в останалите 52 села имаме: 52 учители с годишна заплата 67 820 гроша и 372 кила жито и 10 мери вино; с 1911 ученика, които посещават редовно училищата. Наредих им настоятели и им дадох приличните наставления както на училищните настоятели, така и на учителите, които много ми се зарадваха, защото имаше много учители не бяха получили пари за заплатите си.

Намерих и погрешки в някои учители, на които тайно забележих, като им казах, че [при] третата забиколка, ако се случи така явно, ще им говоря пред училищните настоятели.

495 ХАДЖИ ГОСПОДИН СЕ РАДВА. Председателят на старозагорските училища хаджи Господин Славов, като му принесох сметката за училищата в Старозагорската околия, разправих му и какви наредби им наредих и наставления дадох — той се засмя и ми рече: „Отче, трудът ви много струва, но ний ще ви подарим един кат черковни одежди за труда, защото всякогаж сте ни потребни“. Да знай баща хаджи Господин и другата работа, която върша, не да се смей, ами главата си ще къса и одежди ли ми подари — ще ме препрекара през девет кадилъка и на чужд топрак изхвърли. Ами не знай клета, блага душица… Тодораки Хаджикосев знай и затова султанът него награждава със сабя и назначи капъджибаши, защото баща му хаджи Косю ходил в заточение в Цариград по гръцкото освобождение една година.

СМЕТКА ЗА ОНЕЗИ, КОИТО СЕ ЧУВАТ, А НЕ ВИЖДАТ[119]. В Старозагорската околия от 91 села, като изключа 25 турски села и 4 — не знам как да ги нареча — Шамлий, Арнаутито, Тирфилий и Боздуванджий, в 62-те села имам приготвени досега 1884 души и оглашени 1503, 205 чифтета, 114 шишанета, 499 тек-чакмака, 54 револвера, 16 саби, 80 ножа стари, 105 нови, 39 108 гроша. В Обруклий и Карапилит 71 човека с чифтета, 40 револвера, помощи 5100 гроша. Тези, нашите, изново всички дадоха клетва. Парите ще си харчи всяко село за вестник „Свобода“ и помощи за апостолите и които минуват по центърите. Барут, оръжие, който не може да си купи, от тези ще му се помага.

Тази сметка предадох на Коля Ганчев. Той по-много ми се радва от баша хаджия.[120]

Всички свещеници и учители минаха в моята сметка освен един, на когото козият крак беше в дисагите. Подарих го на тайната наша поща — Миха Райков Кучето — той по-много му се радва от поп Вълча, пияницата.

НА ТОЗИ МЮХЛЮЗИН КАКВО МУ ОБОЖАВАШ. Ахиевският учител Стефан Хаджизафиров, един от най-народните патриоти, ще прави изпит. Взел портрета на султан Азиса, който го имал уйчо му Анастас даскал Панев в къщата си, да му струва поклони, да го не съборят от мисията му рухане-векили. Портретът беше много красив, в джам, наоколо със златни черчевета. Даскал Стефан беше го турил на стената в общата стая. Наоколо беше украсил с венец от цветя.

Отидох в общата стая. С мене беше Недялко Нейков и Рахни Кирев[121]. Видях портрета и казах на даскала: „Стефане, този пезевенкин защо си го турил тук, няма ли икона, ами този?…“.

Извадих револвера под джубето и портрета в средата… Пушек и малък гръмот: и портретът стана на парчета.

Даскал Стефан извика:

— Дядо попе, войвода, какво направи? Какво ще думам на вуйча Анастаса, че и той е поканен на изпита!

— Ще му кажеш, че негова святия цар Азис отишъл на скендерлийската баба да се поклони, на Хамза баба̀, и оттам отишел на бойното поле в ръжта.

— Как ще го излъжа? Лош не се лъже…

— Кажи му, че се строши, като го носех в пътя…

— Тъй ще бъде…

Макар и да му й вуйчо, напсува го.

ТЪРСЯТ ГО ПОД ЗЕМЯТА, ТОЙ НА КОН ОТГОРЕ В ТАБАХАНАТА НА ХАДЖИ ХАУЗОВОТО КАФЕНЕ. През коладни пости 1871 година дякон Васил Левски дошел в Стара Загора в къщата на Коля Райнов. Ще има събрание. Проводил „пощата“ Димча Стаюв[122] с писмо, та ме повика. И аз отидох. И тази нощ стана събрание от по-главните братя, членове на комитета.

Стана запитване от Левски: какви и колко човека имаме приготвени; колко пушки и револвери и какви са пушките; и колко барут и фишеци имаме; и в какво място го крием; колко турски села има в Старозагорската околия и колко български и по колко къщи е всяко едно село; и колко чифта волове и коли има, и колко коня за ездене и твар; и какви са местата покрай селата; имаме ли хубави позиции за отбрана и ако има, при кои села са; храни, овце в кои села се нахождат най-много; и кога се открива на хората, с драго сърце приемат ли; и които са приели и клетва дали, кога ги повикате за нещо, дохождат ли или се помахкат; та се крият?

„Правете понякогаж опит, та ги опитувайте дали са готови в първо повиквание или ще избягат, та се изкрият в миши дупки — смей се… — Ний няма да бързаме, само ще гледаме да си приготвим хората и всички потребности. И като се повдигнем на востание, за три дни да стъпчем тези мръсни кучета…“.

В това събрание стана препирня. Едни казуваха: колко можем да се приготвим и востанем, дорде турците спят и не се усетили. Други казаха: не трябва да се бърза, догде се не приготвим с всички потребности за востание. Стефан Сливков най-много упорствуваше: да не бързаме за востание, догде се хубай не приготвим, зере тези мръсните данаци като мравки ни притъпкуват.

Караха се, дигаха, слагаха… Остана въпросът — догде се хубай не приготвим, няма да воставаме. Ами юнашко сърце трай ли?

Тази нощ всички си отидоха. Останаха само тайните караули. Аз, като съм от село, нямам къща, останах при Левски в стаята, която я имаше Георги Хаджидечев при дюкяна на Коля Райнов. Вечеряхме: Левски, Колю Райнов, Георги Хаджидечев и брат му Димитър, Николаки Стоилов (фурнаджи Колев)[123]. Тази нощ не спахме.

Сутрената се стегнахме. Левски[124] ще дохожда с мене в нашето село Арабаджиево. Колю Райнов се качи на бялото си магаре, взе пушката си — хубава, изтрита, лъскава, флинта, тамам за зайци и гургулици да трепе, та отиде при Кьор Минчови дюкян на Съарсокак срещу дюкяна на налбантина Хасана. Там ще ни чака.

Левски имаше къса мартинка, която загъваше в тилтията и вързуваше изотзад на коня си, на седлото; един револвер с бяла дръжка и една кама; облечен в цивилни опънати дрехи, с фес. Отвън наглед божа кравичка, а отвътре — страшен лев (Дервишоглу Аслан), от когото Турция се разклати, та трепери: „Какъв е този, та не влиза в ръце, толкова шпиони и преследователи имаме за него?!… И колко пари, съсипа хазната…“ — така говореха турците.

Стегна се В. Левски, та се качи на коня си. И аз се стегнах, та се качих на коня си. И револвер имам, но мойто стягане не прилича на неговото: той се стегна, като и да го нападнат, да се не даде в ръце, ами като лев да ги претъпче.

Прекръстихме се и тръгнахме: аз напреж и той след мене: Мечка й страх, нази не е. Бог напреж, ний след него. Ходихме в чаршията, та си пазарих. Отидохме в табаханата при табака Зюмбюл Мустафа, от когото имах да взимам за кожи пари, които му бях продал — овнешките от курбаните от маслоосвещенията. Взех си парите за 52 кожи от Зюмбюл Мустафа.

Отидохме на хаджи Хаузовото кафене, та пихме по две кавета селямет парасъ — за кръчма. Аз слязох от коня си, а Левски на коня отгоре пи си каветата, ако и да го канеха да слезе. Лисица на пазар излиза ли?…

Аз казах: „Зюмбюл Мустафа, те са даскали, тяхната работа тъй върви.

Това кавене е всред табаханата, най-опасното място; насядали, та се наредили най-гнусните и проклети варвари: хаджи Хауз, хаджи Юсеин и други — пълно кафенето“.

Зюмбюл Мустафа ме обичаше, защото правех с него продажба на кожи. Зарад това имам чест между табаците: да пия каве в хаджи Хаузовото кафене, ама и Зюмбюл Мустафа от рунтавите кучета.

Взехме си сбогом и тръгнахме. Колю Райнов Пантата чака с бялото магаре при Кьор Минчова дюкян. Сега с бялото магаре върви напреж в пътя къде село Арабаджиево.

Припомнювам си срещата над нашето село Арабаджиево, при месността Топраклъка с Тодораки Стоев и двама турци, пътуващи и тримата за Стара Загора. Аз отивах заедно с другарите си Васил Левски и Колю Райнов от Ст. Загора за Арабаджиево. „Кои са тези?“ — ме запита Т. Стоев, като в същото време сочеше към двамата турци. „Не ги познавам“ — отговорих аз. „Аз ги познавам — каза той, — те са от ония, които «се чуват, а не виждат».“ „На добър ви час“ — добави пак Тодораки[125]. И по-сетне веднъж, като се видяхме с него, каза ми, че познал какъв човек върви с нази.

Мартинката оставихме в нази, а ний отидохме в училището за вечернина, защото беше събота този ден.

Тази нощ имахме събрание — и от околните села по няколко мина.

Сутрената Левски пя в черквата. И които го не знаеха, думаха: „Отгде й този даскал, много хубаво пей?“ „Не сме чули такъв певец друг път в черква“. „Той е пял, ама с други дрехи, затова сте забравили…“.

Разправих през дена в събранието, гдето съм събрал сведения по обиколката си в селата. Левски много се зарадва, като му дадох и списъка, та прочете.

Левски след многото си поучителни и насърчителни наставления каза, че центърът от Стара Загора ще се премести в с. Арабаджиево.

ГДЕТО ГО НЕ ТЪРСИШ, ТАМ НЕСЕ. В мазгата ето и д[якон] Викентий доде с револвери, окачил една кобилица на коня 501 [и] в нея вътре сабя. Тези револвери проводили до мене, да ги разпоредя.

Тръгнахме, за да направим разходка къде мойта къща, като да минем покрай Кънев Господинова дюкян. Шарифаа, шарап гюмрюкчията, заедно с баща ми Кънча в дюкяна. Повика ме агата и аз, няма що, познаваме се с него, отбихме се. Седнахме и заръчах по едно каве да се почерпим. Дума по дума Викентия и Шарифаа се скараха. Шарифаа каза на Викентия: „Аз знам що ходиш, ама тук няма такива луди, та да те слушат, дето ги търсиш ти“. Викентий отговори: „Мене ако няма да слушат, вази има я! Гдето сте крили от царството вино, та не сте го писали, сега му събираш парите не за в царската хазна, ами за своя джоб…“.

И двамата си познаха кой по коя работа ходи. Турчинът омекна, ами Викентия не му се седи насреща, иска и другото, ха де… Хеле гьоджля ги примирихме, та се баращисаха (опростиха). Излязохме по реката, отидохме в моята къща, гдето ни чакаха още наши гости.

ДЯКОН ВАСИЛ ЛЕВСКИ ЩЕ ЗАМИНУВА. Наредих Вълча С. Сийреков да придружи Левски до Джамбазито. Вълчо е джамбазко гьове, познават го хората, ако го попита някой, ще каже: „Отивам в дяда Манджука на гости“. Колю Райнов ще пътува и той заедно до Чирпан с Левски. Васил Левски не искаше с много хора да се събира, но само с мене и още 4–5 лица. Каквото говори и наръча, аз ще им разправя в събранието после, кога се съберем.

502 Левски, Колю Райнов и Вълчо Сийреков стегнаха се и тръгнаха от черковския двор навън. Колю Райнов с бялото магаре напреж с наперчена пушка. Бабамоолу Нейко Генчев няма известия от нашата работа. Извика, та се изсмя:

— Това дъртото[126] с бялото магаре, гдето се е наперчило с тази пушка, няма срама. Да вземи чуляк пушката от него, да го нагърби, че в гърба с нея, на парчета да я направи. Дай я, резильо, на комуто прилича. Онова [?] като аслан[127] с тебе, дай я нему, кьопоолу, че му прилича. И що ли й тръгнал този стар чанак с тях? Вълчо отива на гости и даскалът на селото си.

Викентия се изсмя и каза на Бабамоолу:

— Наистина ти позна, Бабамоолу, че този човек е стъргало. Той ходи по селата, гдето има недодялани, та ги пристъргува да станат като него стъргало. На дърто дупе брънкало. Дето да я носи, който е с него като лев, няма, а той я наперчил: алян гьорен, вижте ме. Наистина луд човек!

— Луд, за пет пари ум няма. Иби му диването, с диване. От Гергана по-зедя!

— Бабамоолу, ти магаре бяло да имаш като това, че да видиш яко магаре на света…

— То анадолско — от марзаванските магарета.

— Такова.

— Стига, стига. Я почерпи, да не ти се й̀ свила змия в кесията. Остави тези. На добър им час!

Бабамоолу:

— Ти заръчай, аз съм гост.

— Холан, Бабамоолу, и света да изпием, се то…

* * *

— Викентие, изпроводихме Левски — на добър му час, Бог да е с него. Ами ти какво, с какви новини идеш от Пловдив?

— Ходих в Пловдив при Геров. Разправихме му за револверите. Той каза да се приготвюваме, да не бързаме; само кога доде часът, всичко да е приготвено. Много здраве ви провождат Христо Илич и Костадин Доганов от Пловдив; и Герги Данчев, хаджи поп и даскал Янко Кочев[128].

— Благодаря им. Здрави ли са?

— Като панджар.

— Дай Боже. Доде ми една телеграма за барут. Пише ми така: „Имаш ли място да ви проводя втищено семе“. Подписът беше погрешен. Не можах да го разбера. Отговорих му така: „Нямам място, не провождай“. Науми ми да не забравя да ви кажа телеграмата, кога идем у дома.

ИЗКУСЕН ЛОБУТ. Робоолу Михал ходеше по селата, та болясуваше децата за шарка. Конакът му беше в дома. Веднаж, като беше дошел и седяхме с него в къщи, додоха две циганки, та седнаха отвън на вратата и въртят майка на огън. „Дай ми това и онова…“. Майка ми не може да им угоди и насити с дикиски.

Робата излезе навън и чу се глас: „Що крадеш?“. И циганката реве, та се къса.

Изскочих навън: на циганката на ръката наврян един бакър. Робата я държи за ръката и удря в главата, и дума: „Защо крадеш, нали те дикисаха? А бе, попе, обрали ти къщата. Гледай бакъра на ръката й“.

Аз щях да я отървавам. Като видях, захванах и аз от другата страна…

504 Тази циганка никогаж в живота си не е видяла такъв лобут: осра се, та се опика като крава. Другарката й побягна из двора навън. Кога я освободихме, Робата ми каза, че бакърът той нахлул на ръката й (…)

Спряхме се да почакаме годината 1871 да предаде сметката си на 1872. Но не сме дип благодарни от нея, защото си прехапа пашата. И ако не беше от друга страна си показала благополучието, което желаехме, не искахме никогаж да я смислим — дотолкоз й бяхме напушени и сърдити. Но сърдити или не, оставяме я зад гърба си и гледаме напред на наступающата 1872 год. Дано тя се покаже към нас, както желаем…

Да покажем на наступающата година имената [на селищата], в които имаше организирани комитети, като например: Търново (Асен), Русе (Кубрат), Сливен (Славомир), Лясковец (Аспарух), Варна (Иремия), Котел (Софрония), Стара Загора (Атил), Разград (Мирослав), Троян (Боян), Шумен (Крум), Плевен (Любомир), Ловеч (Иван Шишман), Пазарджик (Докум), Пловдив (Дилян), Сопот (Самуил), Ряхово (Нотов), Никопол (Ситомир), Лом-паланка (Амасия), Тулча (Рашомир), Етрополе (Драко), Враца (Борис), София (Роман), Орхание (Сарсаул), Тетевен (Кардан), Свищов (Алцеко), Габрово (Перун), Одрин (Гръмник), Хасково (Цоко), Арабаджиево (Попово)[129].

Комитетските писма се подписваха с фалшиви надписи до тези 505 осеридрянковци в градищата, които бяха високопоставени пред турските местни власти, най-верни и върли защитници на Отоманската империя и които проповядуваха раялъка. Писма се изпращаха по адресите на чорбаджиите, а комитетските тайни пощи знаеха кому да ги предадат. Това се правеше с цел, че в случай, ако пропадне някое писмо в турските ръце и се предаде в полицията, да се накажат чорбаджиите, които бяха против целта на комитетите.

Ето фалшивите адреси, по които се общяха помежду си частните местни революционни комитети:

В Чирпан до хаджи Стама и хаджи Неделча; във Видин до Севастаки чорбаджи; в Търново до Тодора Шишкова и Стефана Карагьозова — те се считаха като турски шпиони; в Стара Загора до хаджи Господина Славов; в Хасково до хаджи Калина и хаджи Ставри; в Пловдив до Цока Каблешков чорбаджията и до хаджи Калча; в Шумен до Димча чорбаджи; в Сливен до Иван Саръогду; в Тулча до Стефанаки ефенди; в Русе до Петраки Златев и Чорапчиев; в Оряхово до Цеко Чорбаджи; в Лом до Йонча чорбаджи[130]. Тези богаташи българи, които носеха името „хаджи“ или „ефенди“, „чорбаджи“ и „светогорски поклонник“, считаха за грях да мислят даже, че България може един ден да се освободи и да се нарича свободна. Даже тях ги гневеше думата „бунтовник“ и „таен комитет“ и им се струваше от чума по-лошо. 506 И всеки младеж, който си позволяваше пред тях да загатне такова нещо и изтърве такава дума към общото народно дело, те го наричаха: чапкънин, едипсизин, нехранимайка, царски душманин. И самото дело им се показваше нещо като зайча топордия или миша сватба (…)

Всичко туй селяните добре съзнаваха, затова и леко се предаваха в ръцете на апостолствующите революционери. Достатъчно да ги събереш в стаята си тайничко по-събудените селяни и да им разкажеш за нашето Крумовско, Симеоновско, въобще историческо минало. Достатъчно е да им напомниш Хаджи Димитровите и Стефан Караджовите подвизи и да им изпееш по една-две бунтовнически песни, за да извикаш в тях патриотическото чувство. И след туй да им разкажеш, че из България ходи един разкалугерен дякон и събира хора юнаци за бунт, който трябва да направят българите едновременно по всичките части на отечеството, защото само тогава дядо Иван (Русия) ще се застъпи за нас, за нашето царство, за нашата политическа свобода (…)

507 Забележка: (…) Ангел Кънчев не беше се убил още, когато ме питаше с телеграма за втищено семе[131], в която беше побъркана подписката. Кога мина за Търново, поправихме погрешката.

УЗУНОВ. Атанас Узунов[132] доде с препоръчано писмо от Коля Ганчев (…) Прочетох писмото и му казах тъй: „Момче, виждаш ми се още малолетен в годините си и си слаб телесно. Не дай Боже да влезеш в ръце, не можеш отърпя турските варварски мъки. Ще ни изкажеш. И да знам, че си такъва, по-хубаво да ви отрежа главата, да не ходите между народа“.

508 Атанас Узунов заплака и захвана да се кълне и целува зданието на черквата, защото бяхме още на крака към източната страна на черквата до полукръга на олтаря.

Атанас Узунов гдето ми се уверява, заклева и говори, то не е моя работа да ги изговаря, но като го гледам, все ме застрашава нещо, като че ми шепне в кемането: „Този момък учен, умен, патриот, но слаб: да влезе в ръце, не може отърпя, ще ни предаде“.

Няма какво — приех го, седя в нашето село около 25 дена. Облякохме го със селски дрехи, зави пещемал на главата си, със селски абени калцуни — стана селско момче, бая момък за женене. Ходи на Гюрюджий, на Трънкаво и пак се връща в село. Лежеше си в къщата в черковский настоятел Господина Димитров, селски мухтарин. Просташки селски шал на главата му, но под шала в главата си крий друго нещо.

Като бил в Трънково, захванал да дава наставления на християните, не нашите, ами общо говорил. Но нали не го оставяла патриотическата му идея, поизтърва тук-там помежду и думи за свободата. Миню Драган Иванов се напил, скочил да бий Узунова, че бил протестантин. Ще бий ама не знай сиромах Миню, шпионин турски, че револверът ще изхлопа в гърдите му, че каквото стане: Узунов не му мисли надълго. Миню беше на турците ляво око, дясно ухо — цял шпионин. Както и да е, примирили ги.

509 Изпроводих Узунов с Миха Райков Кучето да го заведе в Гюнелийската махала, да се видят и запознаят с поп Еня Попдимитров. Оттам да иде в Обруклий при Тача Райков, да вика и Топала Кръстя от Карапилит, и в Сеймен — при Дойча Д. Аладжов (…)

ЧЕТИРИМА АРНАУТИ В това време ставаше пазарят старозагорски в сряда, в неделята веднъж. Доде кандилавтинът, та ме повика от къщата ми. Каза: „Ела, че те търсят едни хора“. Станах и отидох, погледнах: 4 души арнаути седят в общата стая. Познах тези арнаути — наши хора, дошле да им дозволя да убият Миню Драган Иванов в нашенската кория, кога се връща от Стара Загора.

Попитах ги:

— Защо ще го трепете, кой ви разреши?

— Откак са й карал с Узунов, оттогава не са й спрял от да говори по дюкяните между хората. Захвана и нази да докача. Страх на й да не е удирил нещо, да иде да ни предаде. По-добре ще стане да го убием, да ни не пречи всякогаж в работата.

— Вий си идете сега, аз ще дода довечера в село, ще му ида на гости и то остава моя работа: на Миня от носа няма една капка кръв да капне.

— Като ще додеш в село, барем с нази ела, да вървим заедно.

— Вий си вървете, там ще се намерим.

КОЙ МОЙ ДА ДОДЕ ТУКА, ДОРДЕ Й АРЕТЛИЧЕТО ПРИ МЕНЕ. Миню беше бакалин. Замина през нашето село, та си отиде в селото Трънково. След него и аз се качих на коня си, та отидох в Трънково на бакал Миня на гости. Миню се разфъчка: готви, тъкми… Вино има като мисилец, в избата му бъчвите пълни. За да ми се похвали, че има хубаво вино, каза ми:

— Аретличе попче, ще вечеряме в избата при виното довечера.

— Прието, аретличе Миньо, има ли място?

— Място има, хубаво изметено; ще хвърлим хасъра и отгоре — една плъст на два ката, че ще седнем с аретличето-попче двама.

— На такова място, при виното пак, гуляй ли се не прави, я?

— Аретличе-попче, пък вино ли има, я като петмез, пий да видиш.

Подава вино.

— Аретличе Миньо, довечера ще опитаме всичките бурета. Хем ще пием, хем ще си попеем с тебе двамката.

— Хаде, аретличе, мене не ми се трай вече.

Аз обадих на нашите, но им казах: „Ний ще се подпънем отвътре в избата, но вий да се обадите. И всички да додето при нази, но не изведнъж — един по един дохаждайте. И като почукате, аз ще попитам: кой чука на вратата, обаждайте се. Аз ще го карам да отпъва и запъва все той вратата, догде се приберете всички до един в избата. Виното вий ще точите от буретата“.

Седнахме, та се разположихме с аретлика Миня двама в избата. Стана, та наточи вино. Казах му да подпъне вратата. Той 511 [я] подпъна и доде, та седна при мене. Подаде вино, та пихме веднъж и запя.

— Кой мой да доде тука, дорде й аретличето ми при мене?

— Не се знай. („Ще видиш“ — на ума си.)

Трак-трак…

— Кой чука?

— Аз — обади се от нашите един, Митев Теню, с когото хич не се обичат с този арнаутин.

Казах на аретлика:

— Стани отпъни вратата.

И той стана. Става, отпъва-запъва, дорде всички, един по един, се нашибаха в хизбата.

— Сега няма вече никой да доде, дорде й аретликът при аретличето си.

Седнахме всички заедно, та се наядохме. Виното с бакър точат. Пиха (…) синковците, та се спукаха. Пяхме. Угодихме на аретлика Миня. Той само това говори: „Точете и пийте, зари не се знай аретликът кога ще ми доде на гости друг път…“.

АРЕТЛИЦИТЕ СЕ ИЗДАРЯВАТ. — Аретлик Миньо от толкоз време, кажи, от дели коялнълък още, се познаваме и обичаме и аретлик — аретлик, но тази вечер да се дарим и хванем аретлици пред тези приятели, които ще бъдат всички шехити: такъва благополучен случай не можем намери още веднъж.

Миню:

— На драго сърце, аретлик-попче.

Скочи на крака и вика с глас:

— Хъ-хъ, аретличе, ставай и казвай какво ще правим.

512 Станах и казах.

— Станете всички на крака, снемете си шапките, изправете ай това малко буренце с дъното нагоре.

Извадих две восъчени свещи от джеба си, та ги запалих: едната дадох на аретлика Миня, а друга[та] оставих за мене си. Турих сребърното кръстче, с което ги заклевах, та го положих на буренцето. Повдигнах джубето [си], лъсна се и револверът в ръцете ми, положих и него при кръста:

— Дай, Теньо Митев, камата, с която тая нощ шеше да дупчиш моя ахрет-кардаши (райски брат). Нека сега я целува, да му опрости. Ела сега, аретлик, при мене; каквото говоря аз, и ти ще говориш след мене, същите думи, а шехитите ще отговарят „амин“:

„Заклевам се своеволно в честта си и в отечеството си, пред Бога и пред честното събрание на съзаклятията, че от сичко, което ми се яви, няма да кажа и открия никому нищо до смърт и гроб. — Амин.

Заклевам се и обещавам какво ще работя с всичките си способности за освобождението на отечество България. Амин.

Заклевам се и обещавам какво полагам за святата тази цел живот и имот. — Амин.

Заклевам се и обещавам безусловно покорност на законите и на заповедите на съзаклятния тайний Централен български комитет. А в противен случай, ако бъда предател или престъпник, съгласявам се да бъда прободен от оръжието на това съзаклятие, което има длъжност да ме брани и право да ме съди. — Амин.

Заклевам се и целувам честний кръст, револвера и камата.

513 Во имя Отца и Сина, и Святаго Духа. — Амин“.

— О-о-ох, изпоти ме, аретличе-попче, то това не е шега, страшно нещо!

— Хъ целувай ръце на всички свидетели-шехити и мене.

— Честито, честито ви аретлишство.

— Благодариме, благодариме и вам да се връща.

— Сядайте всички. Хъ, кой ще шета, вино!

514 — Аретлик, ще ви попея една песен: „Ах, Вълко, Вълко, Вълко бабрактар (…)“

— Ура-а-а… Е-е-хе-хе-е-е… и-и…

— Аретлик Миньо, побратиме, нещо ще ви попитам, право ще ми кажеш.

— Питай ме, аретликче-попче, ако знам, ще ви кажа.

— В селото ви беше дохождал някой си момък преди няколко дни, когото си набедил, че бил протестантин и искал си да го бийш.

— Аретличе-попче, това е истина, но не е кабахатя в мене — във виното: той не пие, но ний бяхме я докарали до един карар, но нямало кой да ни бий.

515 — Ти си урадисал, ами добре, че не си посегнал да го удариш. Той не ще да ви бий, ами ще изхлопа нещо лъскаво и дотам ти е… и друго няма да мисли.

— Брей, беки такъва бил той? Гледам, че повечето с тези, твоите приятели, се конущисува и с батя Теня Митев много се водят.

— Водят се зер. Може някогаж да е бил я чирак на батя ти Теня, кога правеше бакърджилък.

— Аретличе-попче, от кое село е този момък? Много знай да хортува.

— Чувах, че бил от село Тъпчитрън.

— Тъпчитрън ли? Къде е това село.

— При Стържиглог… Ти щял си да му намериш селото (…) И чу ли, дето ви четох евангелието? Да го не имаш шега? Оттук нататък наш си, няма глава да ви заболи…

516 Аретликът Миню излезе навън.

— Момчета, видите ли, че този човек щял да иде махлебокона. Пак тайно го пазете и гледайте как ще се отнася, и не му откривайте вий нищо тайно. От мене каквото чуй, него да го знай. Аз с него лесно се разправям.

Вратата се хлопна и аретликът Миню заедно с аретличката, с фамилията си влязоха в избата: носят една тънка риза.

Аретликът каза:

— Аретличе-попче, тази с копринените ръкави риза ми я дариха, кога кумувах в Стара Загора, ама тебе била обречена.

Дариха ме като свекър и ми целунаха ръка пак: „Честито, честито, дядо попе!“.

Отидоха си всички. Аз останах, та лежах в аретлика. Сутрената повика баща си и майка си, калеса гости, направихме още един гуляй. Ризата, дето ме дариха, не е гаче за аретлишството, ами дето съм опазил живота му.

— Аретлик, ти мина вече при онези, гдето се чуват, а не виждат. Стана наш, не ви трябва още веднъж, с който човек не се познавате, да го разпитваш надълго и късо или протестантин да го имаш, че не моя те отърва вторий път; и вино, ракия няма да пиеш, както си пил досега…

КАК СЕ ПРЕНАСЯШЕ В. „СВОБОДА“ ИЗ ВЛАШКО. ЗА ПРЕНАСЯНЕ ОРЪЖИЕ. Ето как се пренасяше в. „Свобода“ и други брошурки: от жени — Тодорка и Петра. И с още по-голямо количество броеве от същий вестник и оръжие [се] пренасяха от един българин на име Димитър, който се занимаваше с каик-чилък и риболовство. [Пренасяха и]: госпожа Каравелова, баба Тонка и сестрата на Ангел Кънчева — Иванка[133].

Около 150 броя от в. „Свобода“ и други брошурки [бяха] адрестувани за Ески Загра до Кара Ахмед №. И какви [ли] средства не употребяваха, защо[то] имаше шпиони, поставени за такивата работи. Но пак му намирахме средството. И от ден на ден се умножаваха шпионите, между които имаше и българи.

САМОУБИЙСТВОТО НА АНГЕЛ КЪНЧЕВА. Ангел Кънчев, като видял, че е заграден от всяка страна, именно: от дясна страна брегът на Дунава: от лява — вода; от друга Али ефенди и заптиета с голи саби; и отпреде му тоже същото — той се спря и с бързина извади изпод сетрето си един револвер, с който се обърна към заптиетата, които — един назад през гърба си пада, друг гола сабя изтърва, Али ефенди до пояс във водата се намърдал — не виждали такива ръце юнашки и висок и страшен човек.[134] До три пъти цъкна с револвера подир трите заптиета, но нето един път можа да гръмне. Тогази Ангел Кънчев извика: „Да живей България!“. И лапна студена[та] мушка на револвера, опъна и… глухо изгърмявание като изпод земя. И се претърколи на земята като прерязан клас от жетварски сърп.[135]

Бог да го прости! Вечная му памят…

УБИВАНЕ НА СТОЯНА. Стоян беше слуга на Арнаудов[136] в Ловеч. Левски и Вутю Ветев[137] от Видраре [отиват у тях]. Левски и Арнаудова нямаше да убий, но слугата като закряка: „Хайдути — завика, — обраха ма…“. Арнаудов подпъна отвътре с железа резетата и пушна през прозореца с пушка. Левски заби камата на Стояна в ребрата, та му изхърка лулата. Левски се кайше за убийството на Стояна — и познати били със Стояна, — но Левски, като преоблечен в турски каяфет, Стоян не можал да го познай. Затова толкоз викал. И бил много верен на господаря си. „Отиде — казва Левски — Стоян, моят познайник, за права Бога…“.

Левски направи отровата и даде да отровят Цека, който се беше закълнал, че навярно ще предаде комитетските работи. Забравих името на онзи член от комитета, който пренесе отровата, та почерпи Цека, кога правеха сватба. Цеко изпи чашата и след пет минути умря. Едни рекоха, че го отровили; други казаха, че му припаднало дамла (…) Не можаха да узнаят работата.

Погребаха Цека (…) Този, който пренесе отровата, Цеко му беше вуйчева син, но нему се падна жребието да отрови вуйчева си син Цека…

ДОРЧО ЕФЕНДИ. Негово високопреосвещенство г. г. Доротей св. софийский митрополит, бегликчибашията, предаде нощно време през Берковица на видинския управител Азис паша тайните на доктор Георгя Миркович[138], които бяха заточени в град Мердин — 18 часа право на юг от Диарбекир — заедно с Георгя Манчов, Васил Ганчев (войвода) от Плевен и владишкия телопазител Брайка Кофарджиев от Копривщица. В 1878 година се завърнаха, та си додоха живо и здраво в свободна България.

АТАНАСОВАТА СВАТБА В С. ДЖУРАНЛИЙ. Атанас беше слуга (ратай) в дядова Далов чифлик на Панайот Цинцарина, брат на Стоенчевица, която беше вдовяла, та взе за мъж гръка Апостол ефендя, който ходеше по бейовските чифлици да им преправя съборените стаи и да прави мюзевирлик против българите. Атанас се приготви, купи 10 мери вино, ракия — 6, овце за 519 едене. И дава на зетя си кир Апостол ефендя 30 гроша и една кокошка, да иде в града със свидетелството, извадено от мене, да му извади вула, да го венчая.

Кир Апостол ефенди изтапанил кокошката и парите. Ходил при личните лица Емин бея, хаджи Таира ага, хаджи Селима ага, хаджи Господин, та плакал, че шурят му Атанас бил много беден, да му измолят вулата без пари.

Тръгнах да ида да венчая Атанаса, който беше отишел със сватба и коля да взима булката си от с. Хрищене. С мене за другар бях повикал Димитра Широв и му казах: на тази сватба ще видиш нови неща, които не си виждал друг път.

Кумът на сватбата беше Бойчо Мутафчията от Шамлий. Наредих обреда, венчалата, кадилница [та]. Додоха кум, бубалъци. Поисках парите за труда си, гдето ще венчая сватбата. Кир Апостол ефенди извади една проста книга, написана от епитропа поп Порфира, в която ми пише, че горенаписаните лица му заповядали да издаде вулата без пари, а Атанаса да венчея, защото бил беден. Казах:

— Парите дайте, че тогаз ще венчея.

И кир Апостол ефенди извика:

— Без пари ще ги венчееш.

— Парите — и джобът ми на ръката закачен.

Кир Апостол пак казва:

— Без пари (…) Ти хаджи Таира ага, Емин бея, хаджи Селим ага, хаджи Господина, епитропа поп Порфира не припознаваш ли?

— Никого не припознавам. Парите ми…

Той вика: без пари. Аз казвам: парите ми. Не дава никому да побара кесия. Кумът Бойчо Мутафчията извади да заплати парите за сватбата. И аз благослових и захванах тайната си да венчавам. Оброчих младоженците и се спрях да дадат тамян в кадилницата да прикадя за „Благословено царство“. Кир Апостол ефенди обул на боси крака чехли, седнал при огена, пие наргиле, не става на крака както всички, дорде свърша тайната. Аз го ръгнах с джоба и му издумах: „Стани на крака бе, магаре, преотчук. Аз венчавам сватбата, та правя молитвата, а ти си седнал, на кеф отгоре наргиле да пушиш…“.

Каза ми по турски:

— Защо удряш, аз ще гледам каква работа вършиш.

— Стани на крака, че гледай.

Че като забрах с джоба по гърба: той напреж, аз след него, изкарах го вън, ама и гърба му хубай натупах.

Венчах сватбата, а него не пуснах да влезе в къщи, като казах: „Този е поп Минчо, още веднъж пак постъпвай тъй с попове…“.

ИНАТ ГРЪК, ГЪРБЪТ ГО СЪРБИ. Кир Апостол ефенди отишол в града, та ме обадил на членовете в черковната община. Повикаха ме и аз отидох да ме съдят. Всички общинари седяха наред. Апостол гъркът седи на крака прав.

Попита ме поп Порфир:

— Поп Минчо, Апостол се тъжи, че си го бил с джоба, гърбът му син…

— Не съм. Лъже като грък.

— Казал си, че не познаваш хаджи Таира ага, Емин бея, хаджи Селима ага, хаджи Господина и меня?

— Не ги познавам, не моят да се месят в нашата религия. Може и за вази да съм согрешил, като ви [съм] турил в числото, като съм прибързал. Не знам дали ви извадих от числото.

— Дето си го венчал, бил много беден.

— Беден е, дядо епитропе: 10 мери вино купи, ракия 6, овце за едене, с 4 коля ходи за булка[та] в Хрищене, 30 гроша и една кокошка дишхакъ даде на Апостола да му извади вула. Апостол изял кокошката, изпил парите, а пък вази лъже, че бил Атанас, шурят му, много сиромах, беден.

— Тъй ли е, кир Апостоле, както казва попът?

— Попът лъзи, не казва плаво.

Аз, като чух, че ме обадил Апостол, ходих, та взех разписка от Атанаса за 30-те гроша и кокошката. Подадох разписката. Хаджи Господин я прочете и каза:

— Попът не лъже, ами ти ни излъга. Целувай на попа ръката, та се опростете.

Какво ще се опрощаваме? Какво: Апостол хем бит, хем ръка целува да го опростя…

По този обред стана венчилката на Атанаса и с кир Апостол ефенди се запознахме и станахме много съкъ достчета.

УБИВАНИЕТО НА ДЯКОН ПАИСИЙ[139]. Дякон Паисий беше си развалил дотолкова устата против хората на Централний комитет, щото явно се беше закълнал да издири по-главните деятели и ги предаде на властите. Това заканване от страна на 522 дякона [бе] да сплаши агитаторите и местните комитети и с това да тури капак на комитетското дело в ловченската богоспасяема епархия. Наричаше агитаторите: нехристияни, убийци, кръвници, разбойници, вагабонти, нехранимайковци, едепсизи, диванета, бербанти, упарди герени, стресникучи и прочее. Като притуряше към псувните си заплашванието: който слуша тях бербанти, тежко ще изпати. Това беше донесено всичко на Димитра Общи, поп Кръстя, Димитра Пъшков, Марин Поплуканов[140] (…) Паисий получи няколко анонимни писма, в които му се казваше, че ще бъде убит, ако не си стиска устата и не се откаже от севдата да заплашва поповете и учителите с турските зандани [и] тежки вериги. Тези анонимни писма като бръмбар се въртяха в главата — грозната мисъл за убийството. Арнаутски фустанели бяха раздадени на хората от тайната четица. Грозната мрежа, която беше уплетена в ума на Общи, мрежа, в която дяконът Паисий трябваше да се улови жив и застреля като побеснял добитък или като заразен кон от болестта краста.

И решението е издадено: да се убий дякон Паисий от Централния комитет. Свобода или смърт! „Който носи мъжко сърце и българско име, да препаше тънка сабя, знаме да развие…“.

Дякон Паисий плаче, като му казали заптиетата, че го преследвали 20–30 души арнаути, кога да тръгне за Ловеч. 523 От нашите Бошарана[141] и други още знаели какви са арнаути… Дякон Паисий пристига в Орханието на Стоян Брънчева[142] Шарений хан. Срещу хана, от дясна страна на шосето, зад две къщи оттатък реката, зданието наричат владишки конак. И дякон Паисий си доде във владишкия конак. Баба Неделя[143] го посрещна с радост, като че го не видяла скоро, защото беше [се] забавил този път по селата… [Беше] 15-ий юлий[144] 1872 година.

Този хан се нарича „Шарений хан“, защото има в една стая нарисуван един лев със седем глави, пет опашки, с три крака, с едно око, турнато посред челото му като слънчоглед; вързан с дебел синджир за едно тънко дръвце.

Орханийский каймакамин следобед полегнал и подремнал една от тежките дремки. Насън каймакаминът видя: Паисий с обръсната глава и брада, обут с желти чехли, прави му визита и го моли да подействува пред надлежното място, за да го приемат в правата вяра (дин исляма), т.е. иска да се потурчи. Каймакамският сън беше от ясните и определени сънища, които дълго време се задържат в паметта и за които често человек забравя, че са сънища, а наченва да вярва, че виденото насън го е виждал в действителност.

Дякон Паисий после обяд и той му дръпнал [дрямка]. Неговата дрямка беше не почивка, а тежка мъка. Насън дяконът се владичеше: всичко беше приготвено за владичванието, само едно нещо липсуваше, но именно какво нещо не достигаше, това не знаеше. Това неизвестно нещо и бъркаше да се извърши обреда на овладичванието. Гърдите и мозъкът у тежко дремещия дякон бяха препълнени със сладка мъка и злобна досада, неизвестно по чий адрес насочена. Стресна се, та се събуди. Побара си брадата, главата. Погледа си крака, ръката и тънкото бастунче, което седеше в кьошето на стаичката му. Тълкуванието на съня лошо предвещаваше на Паисий. Той неспокоен, нервно раздразнен, надяна лятното си хартике, взема бастунчето си и излезе сам да се поразходи по шосето, което иде откъм Правец. Вън от града, близо до Ялдъз табия, при градските лозя той срещна пътник конник, нему добре познат. Пътникът конник беше Димитър Пъшков. Пъшков идеше от Ловеч в Орхание по своя частна работа, но в също[то] време беше задължен да ускори изпълнението на комитетската присъда, което се касаеше по убийството на владишкия дякон.

— Добре дошле, добре дошле — поздрави Паисий Пъшкова.

— Добре нашел! Какво ново по вашите тук краища? — попита Пъшков.

— Почти нищо ново. А от Ловеч какво ново носите?

— Пак си е тъй, както го оставихте.

— Нещо по търговия [ли] додохте по нашите места?

— Да, малка една нова покупка на зайчи кожи.

— Добре, добре… На Шарения хан ли ще се установите?

— Да, да, там. Аз всякога на този хан се спирам.

525 — Довечера навярно ще ни бъдете другари, ще ядем гювеч. Дават угощение нашите първенци, училищни и черковни настоятели. И каймакаминът е поканен на угощението.

— Да видим, ако ме поканят, няма да се откажа — отговори.

Пъшков, като не подозираше, че това угощение беше устроено с известна престъпна цел; за същата тази цел, за която му беше поръчано от Ловчанский комитет: да се бърза с убийството на осъдения веч на смърт дякон, догде не е предал делото на турските власти. (…)

След като се разкланяха един другиму, Паисий продължи по-нататък разходката си, а Пъшков влезе в града и се установи на Шарения хан. В този същия ден беше дошел в Орхание и Васил Бошаранов, придружен с едного изворчанина, член на тайната четица. Бошаранов беше повикан от Общи, за да помага при изпълнението на комитетската присъда. Бошаранов и другарят му бяха се установили в друг хан; понеже той щеше да действува, затова го и не поканиха на вечерята.

Гостите се събраха на Шарения хан. Каймакаминът и Паисий седяха на първите места. Угощението се начена с „ракъкефи“. Агнето и няколко пилета бяха прогълнати от гостите. Из къщата на Васил Петров[145] излезе Общи и се упъти към буреняка. Общи [бе] облечен в шопски дрехи. Държи под мишницата завита в чувал чифте пушка и се мръдна в буреняка. Сгуши се Общи и чакаше завръщането на Паисий от Шарения хан.

526 Шунтов[146] беше назначен да следи за одхожданието и връщанието на гостите и да съобщава на Общи за всичко, що се вършеше в хана с гостите. Христо Цвятков[147] беше назначен за вътрешен караул. Той стоеше под балкончето, слушаше всичко що се говореше от гостите, предаваше го на Шунтова, а Шунтов го предаваше на Общи.

Гостите ядяха, пиеха, веселяха се на балкончето, а Общи се стискаше между буреняка и бъза да не кихне, да не кашли, да не плюйне, да не шавне. Даже дишането трябваше да се произвожда с най-малък шум. Може да се изтърве отдире от стискане.

На балкончето чашите се дигаха пълни, слагаха се празни. Високо, високо и весело се говореше. Няколко уста силно мляскаха. Най-сетне вечерята се свърши, цигуларите засвириха… И какви песни не щете: и турски, и български, и влашки, и цигански, и арнаутски… По едно време се засвири кючек-хавасъ. Каймакаминът се возхити, без малко щеше да стане да му дръпне един кючек-уюну, но каймакамското му достолепие това не допусна. Изпиха се няколко бутилки вино. Всички бяха весели.

В това си весело настроение каймакаминът сообщи пред всичките присъствующи днешния си сън, относящи се до дякона. При това закачи шеговито дякона в смисълта, че той, каймакаминът орханийски, желае от все сърце и крака да види дякона в каяфета на турска софта.

Дякон Паисий от своя страна така също сообщи на присъствующите своя сън, като прибави, че много общо има между неговия сън и съня на каймакамина. Хората на созаклятието се поизгледаха мрачно и в спогледванието лесно можеше да се разбере, че те най-вярно изтълкуваха така совпадающите се един с други чудни сънища. При това казаха съзаклятниците, че желаят да видят дякон Паисия със златна багряна корона-пълен владика… Ура-а-а! Дяконът като че стана владика, захвана да си глади гладката мазна брада.

Много песни се изпяха, много приказки се разказаха, едно хорце се изигра, в което само дяконът и каймакаминът не вземаха участие, които достигаха до ушите на скрития в буреняка Общи. Околността на Шарений хан се пълнеше от звуковете на цигулките, кларнето и цигуларските гласове. Соседите на Шарения хан знаеха, че се веселят градските големци и че владишкият дякон и каймакам-ефенди участвуваха в това веселие.

Дякон Паисий до неизвестно време той беше весел, като че ли целият свят беше негов. Но щом му попрехвърли малко повече от мярката, той пада в мрачно настроение. Въображението му начена да слага мрачни картини, сърцето му начена да се пълни от злоба, неадресирана против някого си или нещо си.

Часът беше два и половина, когато Паисий престана да участвува във веселбата с весело и засмяно лице. Замълча се Паисий и начена да изглежда мрачно на предметите и хората, стоящи и веселящи се пред него и около него.

— Господа, часът скоро е вече три. Аз не съм здрав, позволете ми да си отида. Благодаря ви за угощението — каза Паисий, като стана и заповяда на слугата от владишкия конак да приготви фенера.

— За лека нощ и добра среща още по едно — каза един от созаклятниците.

Паисий се согласи: тракнаха се няколко чаши и цмокнаха се няколко уста.

— Лека нощ, господа, повторно ви благодаря — каза Паисий и слезе по стълбите.

Дяконът не беше още излязъл из портите на хана, а Шунтов вече беше ходил до буреняка да съобщи на Общи. Един, два, три… Слугата стъпи на мостчето, подир него и краката на дякона стъпиха. В това време из буреняка светна се, после се пукна евза, но пушка се не гръмна, не хвана. Паисий се обърна към мястото, отгдето се чу гласът на пукнатата евза. Втора евза се светна и пукна, сетне пушка се гръмна… Куршумът удари дякона в дясната страна, разкъса черний му дроб и се загнезди над жлъчния мехур. Паисий извика и се хвана с двете си ръце на това място, гдето куршумът беше се забил в тялото му. Слугата се уплаши, изтърва фенера, който се разби на парчета о буковите дървета на мостчето. Тъмно беше като рог…

— Убиха ме, убиха ме, умирам — викаше Паисий, паднал и прострян на дървеното мостче.

529 — Какво ти е, отче дяконе, где те удариха? Боже, Боже, кой гръмна? Защо убиха хубавий дякон? Боже, милий Боже, защо, какво им е сторил? — жално-милно се питаше слугата в тъмнината, седящ над застреляний дякон.

— Убиха ме, убиха ме, умирам, Петре!… Повикай баба Недялка — викаше и молеше Паисий.

— Ръцете му да изсъхнат, като пребита змия да се влече, майка му гущер да беше родила… Убиха го, убиха го, хубавий ми дякон… Умира, умира горки, горкият… плачеше, нареждаше и кълнеше баба Неделя.

— Боли, боли… Умирам, бабо Недельо! Петре, не е комитетът, а гюмрюкчиите ме убиха… Гюмрюкчиите, те, те ме убиха… Боли, боли, бабо Недельо. Умирам, прости ме! — каза за последен път Паисий и предаде Богу дух.

Умря дякон Паисий, а баба Неделя чупеше ръце, биеше се по коленете и гърдите и плачеше, колкото й глас държи. Плачеше, нареждаше и кълнеше убийцата: „Пари имате за комитет да давате и пушки да купувате, а за владичина нямате. Аз ша ви кажа вам какви комити сте, та разваляте на раята свободата и искате да съсипете царството на любимия ни цар и баща, под когото на сянката спокойно 500 години живеем. (…)“

530 На орханийски[я] каймакамин се сбъди сънят: [на] дякон Паисий като на софта-лоени свещи му запали каймакам бей. Ако беше като владика, щяха да бъдат запалени свещи восъчени, факли. (…) Каймакаминът с другарите си от Шарения хан се оттегли в гостната стая на владишкия конак, а при тялото на мъртвеца туриха едно заптие на часи. Караул. „Когато се провикнеше владишкият дякон в черквата, сърцата ни замираха, черквата се пълнеше с радост и дихание“ — казват бабичките и младите, кога ги попиташ: „Какъв човек беше покойний Паисий, който [си] отиде заедно с дженабетлиците си…“.

1872 година, месец юлий, Букурещ, двама българи се разговарят по повод на новината, че Димитър Общи убил дякона Паисий. От тези двамата българи единът е Любен Каравелов, председателят на Централния български революционен комитет. Другият е Олимпий Панов[148], секретар на Цен. бълг. р. комитет.

— Знайте ли новината? Нашият Общи убил едного от чернокапците? — вместо „добър ден“ каза един висок, намръщен и сърдит господин, който доде, та седна при първите двама и заръча бохемска бира. Това е Димитър Ценович[149], касиерът на ЦБР комитет.

531 — Не дякони, а и владици ще трепем, ако те само си позволят да бъркат на делото ни — енергично каза Л. Каравелов.

ПАША ПЕТКО, БЕЛОГРАДЧИШКИЙ УПРАВИТЕЛ[150]. Паша Петко три години управлявал двадесет и четири села. Жандари, управители, даноци — всичко било под негова заповед и управление. Чиновниците му били все българи. Не пропускали турци да им се месят в работите. Много се хвалеше с поп Сера-фима: че бил много юнак и сърчан; турците треперели не [само] от него, но и от името му, като се спомене. Догде имали любов и съгласие помежду си, Паша Петко ги управлявал, но като се разгласили кой да мине по на голяма чест в управление, захванали да се гонят и бият, отслабнали, пропаднали непослушни… Принудили турското управление да ги примири. Повикали Паша Петко да иде при турското управление да му дадат наставление как да си оправи валелика. Паша Петко прекланя глава и отива да го поправи турското царство и научи как да си реди работите. Втрапарчиха Паша Петка и с хората му заедно го блъснаха в Диарбекир, гдето и умря там заедно с другарите си. Умря в манастира „Мар Козма“, гдето зангошът (клисарят) му открадна 30 000 гроша, които ги имаше от отечество[то] в него си. (…) 501 „Свети безсребреници Козма и Дамян“ — този манастир е на православните араби в Диарбекир. Паша Петко се разболя. Православните араби станаха поръчители за него, та го извадиха от зандана, та да лежи в манастирските стаи, догде оздравей. И това беше все за парите. Имаш ли пари, има Господ. Нямаш ли пари — по дяволи и самодиви, Господ да ти й на помощ… Зангош Джурджус (Георги) от православните араби, клисар в манастира и шетам на Паша Петка. Паша Петко като пада много зле болен, зангош Джурджус (Георги) не доде да ни повика да го причестим (защото ни отпускаха вардени да вземем причастие от манастира да причестим болния си). Но той чакал да умре Паша Петко, напъхнува [?] 30 000 гроша в джеба си и доде, та обади да го погребем.

Погребахме Паша Петка. От хората му само двама бяха останали живи, които осемнадесет години „гуляли“ в диарбекирските тъмници — дядо Стоян Ивков и дядо Нено Лалев[151] от село Гръцко, Видинско. Дядо Стоян се помина в 1878, февруарий 18-и, а дядо Нено Лалев си доде с другите заточеници. Дядо Нено беше влах.

* * *

СЕН СОКМАСЪН, АМА БЕН СОКАРЪМ — ХАЙДЕ ДЖЕНДЕМЕ [Ако ти не вкараш, аз вкарвам — хайде в джендема]. От Араповский манастир „Свята Неделя“ конете манастирски в нашето село пускахме на чумен (на трева). Конете деня вързани в купения чаир, а ний с дякон Викентия двамата — от 533 село в село… Да казвам за каква работа ходим, то се знай, че нашата търговия е въже и бесилка… Свобода или смърт!… От село на село — скимна ни да идем да заобиколим манастира „Свята Неделя Араповска“. Ходихме и се върнахме. Додохме при ташбурунската скеля. Едни турци ще ни прекарат със сала да минем през р. Марица. Както и да е, не можохме да се спазарим. От салджиите един турчин каза: „Бен огиоте сокмак“ [Аз в това дупе не вкарвам]. Викентия отговори: „Сен сокмасън, ама бен сокаръм“ [Ти не вкарваш, ама аз вкарвам].

Викентия прекарувал веднъж агнета със сала и не им заплатил. Зарад тази причина се скараха, подир се сбихме. От турците единът отиде в село Караджалий да ни обажда. А ний на конете — през Марица… Турците извикаха: „Хайде джендеме. Анасънъ кешишлери я суя корбан, оласънъс“ [Вашта мама попска, хайде в ада, жертва на водата]. Изплуваха конете, но малко остана да се хване турската молитва: да станем курбан.

Отидохме в с. Меричлери, та скъсахме протестантите. Катрафилов[152], поп Петко[153] и даскалът Никола бяха заедно с нази. Оттук на Гурбетито… и заловихме наред селата…(…)

ЗАСЕДАНИЕ: ДА СЕ ОБЕРЕ ОРХАНИЙСКАТА ЦАРСКА ХАЗНА. Около 20-то [число] на месец август, годината 1872, в град Ловеч в къщата на Марин Поплуканов, нощем заседаваше Ловчанский централен революционен комитет. Туй заседание се състоеше от подпредседателя на комитета поп Кръстю, членовете Марин Поплуканов, Димитър Пъшков, секретаря-касиер Ив. Драсов и Христю Иванов, Димитър Общи, който се считаше като помощник на дякон Левски. (Левски в това време беше в Стара Загора), хаджи Станю и Петко Милев от Тетевеня.[154]

Общи предлага следующето: „За най-лесно считам да се обере орханийската хазна. На това основание казвам, че казначей (сандък-емени) в град Орхание е Марин Николов[155], който е и член от Орханийския частен местен революционен комитет. Той, Марин Николов, може да ни даде точни сведения за числото на парите, за деня, в който ще тръгне хазната, за числото на полицейските стражари. Сведения, които необходимо трябва по-отрано да имаме предвид“. Предложено и прието: да се възложи делото на Димитра Общи, който с 10 до 12 юнака, преоблечени в дрехите на турски солдати от видинския гарнизон, да нападне в едно от най-удобните места на орханийския боаз хазната, а взетите със сила пари да се внесат в касата на Ловчанския ц. р. комитет, която пък ще ги внесе в касата на ЦБР комитет. Една част от взета[та] сума да се раздаде на тези юнаци, които ще участвуват в обира на хазната като възнаграждение.

След туй председателят затвори събранието.

Сарсаулци[156] решили следующето: 1. Дордето не доде втора заповед от II и I отдел на ЦР комитет, така също дордето не се изслуша личното мнение на Левски, „обирът“ да се не извършва. 2. Дорде се получи втора заповед, Общи да отиде да прегледа орханийската клисура и да избере място на обира. 3. От комитета на село Правец Вуко Цолев и Коле Цвятков[157] да участвуват с тетевенската дружина в „обира“. Тоже и от с. Гложене да се отреди така. За куриер и шпионин се определи Вълчо Шунтов, а за проводеник Божко Генчев[158] — и двама орханийци. Да се съобщи в Ловеч, че съдържанието на хазната е около 100–130 хиляди гроша, и да се иска втора заповед.

536 В тетевенский колибар Тодор (Бръмбара)[159] донесени са вече 12 чифта гащи, елечета и фесове, скроени и ушити по униформата на турския низам от видинския гарнизон; 12 пити хляб, пълна торбичка с червен пипер и ситно счукана влашка сол и пръстено шуленце с „бяла Рада“[160]; едни дисаги, пълни с фишеци, приготвени за шишанетата — за всяко едно шишане по 100 фишека. Колибарите съблякаха колибарските си дрехи, та облякоха низамските. Бръмбара попита: всички готови ли сте, и ги поведе по Балкана тетевенски за Лопотинската планина[161]. Тази дружина от тетевенските колибари е сформирана от хаджи Станя и Петка Милев и в тази нощ тя се опътва за орханийското село Лопотина[162].

На Тодор Пеювата сватба[163] бяха присъствували всички членове комитетски, Димитър Общи игра хоро; като че и В. Левски беше там.

В това време пристигна из Орхание комитетски куриер, който принесе втора заповед на Ловчанский комитет. Заповедта гласеше: „Да се отложи обирът и Общи да разформира дружината си“. Общи, [в]озползван от настроението на пирующите комити, особено на личното настроение на даскала Тодора, който беше за него авторитет, изпсува целия състав на Ловчанский комитет и личността на В. Левски, който ги нарече страхопъзльовци. На същото мнение бяха дядо Хаджи[164], Петко Милев и Марин Николов, а мнението на тези четири комити беше достатъчно за Общи да се освободи от вътрешното си разпятие, в което бяха го поставили заповедите на Ловчанский комитет и личното мнение на В. Левски.

На 15-и срещу 16-и вечерта в Цвяткова хан събраните Общи, Марин Николов, Гавриил Брънчев, Цвятко и няколко от Правец решиха обиранието на хазната.

На 20 септемврий у града Орхание на Брънчевия хан каймакаминът, мал-мюдюринът, Марин Николов — сандък емени, Гавриил Брънчев и В. Шунтов си пиеха утринното кафенце. Каймакаминът, без да подозрява, че Шунтов чака да чуе от устата му, дума:

— Марин ефенде, днес проводете хазната за София, без да подозрява, че Шунтов снощи се е върнал от Предела, за да узнай ще ли тръгне хазната или не и да съобщи на Общи, който чака на Пантата. Без да подозрява, обърна се към Шунтова любезно и го помоли да му доставя всеки ден по ока и половина темиз коюн етичисто овче месо.

— Емин ефенди, колко заптиета мислите да проводим да съпровождат хазната? — процеди чрез зъбите си каймакаминът, обръща се към мал-мюдюрина.

— Каймакам ефенди, че две суваре-заптиета са достаточни, защото сега царството на нашия падишах е чисто от панти и ба[лка]нски хайдути.

— Повече от две суваре-заптиета не мога да провода с хазната — обади се колагасъ.

— Право казваш, Емин ефенди, че няма от кого да се боиме — дълбокомислено забележи каймакаминът, като прибави, барем двеста хиляди кадар ще ли дигне хазната?

— Ба, каймакам ефенди, двеста хиляди няма, ама около сто тридесет и шест хиляди гроша ще се намерят. Марин ефенди, ти чете парите и ти ги зашива в торбите, толкоз ли е сумата? Чунким в моя тефтер толкова вкарах.

— Евет, ефендим, 136 000 гроша таксирах в четири вида торби: бешлици, меджидиета, ермеличета и лири — отговори Марин Николов и се почеса изотзад ухото си.

Гавриил Брънчев и Шунтов само слушаха. Марин Николов мигна на Шунтова да тръгне за Пантата и съобщи на Общи, че хазната днес в два часа утрената тръгва за София.

Марин Николов, като знай, че навярно хазната [ще] е обрана от Общи, турил в торбите 100 000 гроша, а 36 000 задържал за негова сметка. А в тефтера пак 136 000 гроша прекарани.

През рамо на Шунтова е метната касапска салтамарка и овчарска тояга. На два километра разстояние от града Шунтов пристигна хазната. Поздрави заптиетата по приятелски. Престори се на будала и будалешката поразпита кираджията скравенец:

— Добра стига. Какво карате на София, жито или ечмен за аскеро? — престорено попита Шунтов.

— А бе, че какво да ти кажа, зер царската хазна воза — наивно отговори селянинът и подръпна синджирите на биволите си.

— Хубаво, хубаво… Да е жив царят, пари му трябват — промърмори Шунтов и измина колата.

Шунтов удвои крачките си и скоро се озова при престорените, преобразени комити. Разказа на Общи всичко, което чу и видя на Брънчевия хан утрената, описа цяла[та] хазна, която наскоро ще се яви, приближи до Пантата: с две суварета, въоръжени с игленки, а грошовете са сто тридесет и шест хиляди. „Дръжте се мъжки, не бойте се, от първата пушка ще избягат келявите арнаути“ — каза Шунтов и връцна, та се упъти обратно към Орханието.

Чистата рая — скравенчанинът колар, без да подозрява, че подир десет минути ще му светнат очите и заглъхнат ушите от шестострелния залп, понакриви малко калпака си и запя от едно гърло два гласа песента:

Тръгнал ми й Стоян, Стояне,

в София града да иди,

царската хазна да кара…

539 В отговор на песента му Бръмбара тихичко, шушнещец, произнесе:

Ще я закара, докара до

Преведенската клисура,

до шумалака Пантата…

Общи издаде заповедта си: трима да се мерят в едното заптие, а другите трима в другото и по знака „атеш“ (огън) — залпом да изгърмите. В това време на Пантата светнаха шест тетевенски шишанета, сетне изгърмяха залпом, който залп се [понесе] по Арабаконашкия боаз. Заптиетата и конете им, уплашени от ненадейния гърмеж на шесттях шишанета, избягаха, та се не видяха по направлението към Орхание. Кираджията се прекръсти и прогълна си плюнката, изпусна биволите и се метна в един шумалат храст, близо до шосето. Стоеше и плахо като куче на полог гледаше що се върши около колата.

Бръмбара изскочи с гол нож в ръка, препречи пътя на уплашените биволи, удари им няколко шишане-дипчи, отпрегна ги и ги натири в гората да пасат. Пусти Стоян Пандуря[165] с гол нож в уста колата прескочи… Казал кираджията, че един от хайдуците бил крилат и като пиле хвърчал. Другите юнаци по заповед на Общи заобиколиха колата, а Павел Лалов се хвърли между нейните каната и захвана да подава торбите една по една, като че 540 подава оки с вино. Стоян Костов доведе коня близо при колата: една част от торбите натвариха на коня, две торби заровиха в реката в пясъка, а останалите разпределиха в чантите си. В продължение на половин час време всичко беше готово и преобразените, заедно с натоварения кон, уловиха тясната крива пътека, която ги заведе при овчарската кошара на Топалски.

Обраха царската хазна. Смешен беше Павел Пеюв, когато подаваше торбите, чете: бир, ики, юч…, на последна далля-я-я, хайде. Кираджията, който беше главен от комитета и който беше назначен с биволска кола да носи хазната, всичко знаеше, но се правеше на Деню (новозагорченин), впрегна биволите си и с празна кола се упъти за Орханието.

Тетевенските комити, на които във всяка чанта се потайва по 7000 гроша царски пари, уловиха балканските пътеки, които водеха към Тетевенския балкан, а Общи и правечани[те] Вуко Цолов и Коле Цвятков с натоварения с пари кон въпътиха се към амуджа Цвятковия хан.

Седемдесет хиляди гроша чиста пара хаджи Станю скри в свойте сандъци, а шестдесет хиляди гроша царска пара Общи зарови под плета в двора на Цвятковия хан. (…)

Четата се разтури и всеки от дейците й се потайваше у дома си и вършеше си своите обикновени домашни работи, като че ли ни лук ял, ни на лук мирисал…

Каймакаминът и колагасъ разпитваха уплашените царски хора, но от дългите и разни разпитвания, които предлагаха на побягналите, те не можоха да узнаят кой именно е ударил хазнето. Не можаха да узнаят, защото заптиетата даваха разни показания: едно разказваше, че обирачите приличали на сръбски аскер; другото заптие пък разказваше, че разбойниците приличали на клефтита-гърци.

Надвечер, на мръквание, биволската кола заедно с притежателя си дотътри се в правителствения дом.

Каймакаминът подхвърли на съдебно изследование раята и от дознанията, дадени от кираджията, той и кадията разбраха следующето: около 30–35 души турски низам, въоръжен с нови пушки, ударил хазнето; предводителят е чаушин.

Телеграфите забръмчаха, че от верен източник разбрахме: разбойниците на число 30–35 души и биле от царския низам; трябва да са отпуснатите солдати от видинския гарнизон, вземете нужните мерки.

Пуснаха помаци-българи, потери, водими от царски заптиета, по Орханийския, Златишкия и Етрополския балкан да преследват царския низам, които уж ударили царската хазна. Почти всички овчари от кошарите балкански бяха докарани под строг полицейски надзор в орханийските и етрополски затвори, за да се изследват по делото на обира в смисълта: виждали ли са те някоя шайка от разбойници и давали ли са на тази шайка хляб и други потреби.

542 Керемидата[166] беше под истиндак (хъ-ъ-Керемида…) и когато истиндакчията го попита защо той в този ден не дошол да яви, когато видял низамите, Керемидата отговори: „Ефендим, отде да знам, че този низам е ходел по такива нечисти работи? Аз си помислих, зер като всеки мирен християнин, че този низам ходи из гората да гони хайдутите. Зер, ефенди, когато додоха при мене на кошарата, казаха ми, че изпратени биле от царя хайдути да ловят.[167]

ПРОКЛЕТО ПУСТО ПИЯНСТВО! На 13 октомврий 1872 год. Илю Керемидата, като беше се нахлянкал, кьорав пиян от ракия, скарва се с жена си и за да й докаже фактично, че е юнак, пита жена си и й задава въпрос:

— Като казваш, че ти си повече знаела от мене, кажи ми кой обра царската хазна при Пантата?

Жена му отговаря и доказва на мъжа си Иля Керемидата, че царската хазна я обрали турските низами, които се връщали от Видин за Троян; и че това тя го знае от попадята, която пък чула от хамамджийката, а хамамджийката — от телялката, която продавала на орханийци чемшир и бръшлян за сватбите; а пък телялката чула от кърагасъ.

— А-а-хъ! Турските низами обрали! — подсвирка, като че ли шареното си куче Шара, когато го вика из драките — Чуваш ли, 543 дъртийо, на годеж те викат… Турският низам обра хазната… Ха-ха-ха!… Ох, патко, патко… И ти вярваш телялката и попадята!… Барем като не знайте, що не мълчите, ами такива безсолни лафове бърборите?… Царският низам бил обрал хазната… — произнесе сериозно пиянски Керемидата.

Керемидата, без да подозрява, че неговата мила Зюмбюля ще му изяде главата, без да му обмисли, че тя ще изнесе тайната из неговата къща на онзи обществен панаир, който се нарича градски новости, байо Илю Бабаджана, след като си позасука мустака и поизгледа сериозно «патката си», произнесе, удря[йки] се в гърдите:

— Виждаш ли батя си Иля?… Той ги заведе до Предела, а оттам да Преведена[168] — Шунтав и Божко ги заведоха…

— Кого заведе до Предела — Божко и Веля? — заинтересувано попита Илевица.

— Патко, патко… Да ти каже человек, пак се не сещаш! Бажко и Веля съм завел! Не тях мари, жено, а предрешените в турски низам наши братя аз водих от нашата кошара до Предела, а от-[там] до Преведена ги заведоха Божко и Велю. Ти нали знаеш Веля Касапина и Божка Чифчията, хе от долната махала?

Клепалото булка Илиевица разбра кого е водил нейният мъж (Хитър Петра) и че от Предела до Преведена водели ги Божко Генчев и Велко Шунтов. Разбра, че обирачите не са биле турски низами, ами хора, пратени от Влашко, от някой си голям човек, да оберат хазнето; и че обирачите имали войвода, който щял да стане на българите цар и който дал на мъжа й — пиения фиток — 50 гроша и му заповядал да си стиска устата, инак с кремък ще го одере. Разбра тя и каза на ума си: «Кога ще се джендемоса този чумник из къщи, да ида да разкажа на комшийка[та] си и нашите роднини да разберат, че всякогаж аз уча най-напреж каквито тайни да биле; не съм като тях тъпоумна и пуйка, ами жена над жените! И без пари „клепало и селско дрънкало“ — тъй ме наричат хората, но нека си тракат зъбите. Аз знам всичко: а) кой се е годил; б) кой кого е залюбил; в) кой кого е целунал в тъмнината на някое кьоше; д) коя жена кога е станала непразна и кога ще роди; е) кой кога се е напил и какво е хортувал, когато се е напил; ж) кой бил жена си; з) коя била мъжа си; и) коя жена с какъв сапун е ходила на баня; к) кой мъж какви кундури и моди купил на жена си; л) кого щели да бесят, а кого в Стамбол да проводят; м) на къщница колко яйца е снела кокошката…» — това като изброяваше тайно в ума си…

Керемидата ще отива на кошарата си и с два гласа заповяда на жена си (фитката) да събира ума в главата си и да стиска устата, да не разказва каквото й казал снощи, че ще яде дървото, дорде бяло магаре пореве.

Булката Илевица, орханишкото клепало, жената на Керемидата Иля, прескочи при комшийката си, та разказа всичко, каквото беше чула от мъжа си Иля Керемидата, из Чобанмахлеси.

Дума по дума, от човек на човек достигнало до онази клюкарско-фитнеджийска редакция, която се управлява от братя Ташеви — Миню и Станю, сродници на едногото от помаците, поставени в Орханието, именно Абдул Рахмана Имамов и Ибу Чакъров. Майката на едного от тези помаци е леля на братя Ташеви, Миню и Станю Ташеви. Няколко пъти те се явявали нощем по домовете на Шунтова и Генчева: «Или ни дайте от обраните пари, или ще ви предадем…». Божко И Велю са отказвали, че нямат хабер от обира. На 18 октомврий Генчев се признал на братя Ташеви: казал им, че парите са внесени в комитетските каси и че тям, на Божка и Веля, не е дадено нито вчупена пара от казаната сума, защото обирът е извършен с патриотическа цел. След изповедта на Генчева пред Ташеви последните се явили при Шунтова с предложение: или 20 000 гроша да им даде комитетът, или ще ги предадат на правителството.

Шунтов в това време бил тежко болен. Вместо да им обещай, че ще им се удовлетвори желанието, той ги изпсувал и им казал: «Сбрийте си устата и ума в главата, че ще оцапате комитетския нож, както дяконът Паисий оцапа комитетския куршум…». Ташеви, уплашени от заканванието на Шунтова и оскърбени от думите му — черни души, турски мекерета, излазят от къщата му и отиват при помаците Абдул Рахмана Имамов и Ибу Чакъров и им разказват всичко, що са видели с очите си и слушали с ушите си от Генчева и Шунтова. Помаците на часа дали сведение за тайната в конака.

* * *

На 19 октомврий Общи се изтягаше лениво в Цвятковий хан. 15 души заптиета сториха сефтя, та хванаха Божка Генчева, 546 когото за добър полез наградиха му няколко тефек дипчи по врата. Поведоха го като булка [в] правителствения дом. На Генчева дали ще му [е] сефтята не се знай, но при първото му въвождание в конака той беше изправен пред целия меджлис (събрание от ази-българи, турци, кадията и финансовите чиновници, между които фигурираше и Марин Николов, сандък-емени, умислен като гердамска булка, като член на меджлиса).

Божко Генчев поведе крак, та направи първа сефтя, но сефтята му излезе бракма…

Каймакаминът строго реши в себе си, пред себе си, за себе си, че или с добро, или със зло ще изтръгне из устата на Божка тайната, която тъй нравствено-джелатски мъчеше както него, така и софийския мютесарифин Мазхар паша[169]. В тази нощ в заптие-каушу Божко, разпнат, с очи надолу на земя, притиснат на глава и на крака. Каймакаминът пита, следователят записва, а колагасъ заповядва: «Вурун шу керата, басан сопа я» [Бийте тоз проклетник, налагайте със сопата]. След половин час време изново се начена нощната истиндакчийска екзекуция, изново запращяха дряновките по гърба и задницата на Генчева; изново като говедо зарева простреният по голо на земята Божко; изново завиха юнашките кучета, които населяваха заптие-каушу и яхъра… Но отговорът беше на Генчева: «Не знам, не знам…». Въведоха в една мъничка стаица Генчева, като го оковаха от краката до главата в дебела верига, пранга. Кучетата млъкнаха. Каймакаминът, разярен от несполуката си, заповяда да докарат Шунтов с постелките, като каза: «Аз ще го оздравя, като е болен…». Шунтов знай вече как оживя тая нощ! Колко кантара бой стовариха на болния му гръб! Изново заобиколиха Шунтова и задрънкаха с думите ласкателно: «Кажи, синко, кажи… Ти си болен, тебе ще пусна». Шунтов като всеки тежко болен човек, като гледа, че се яви в стаята Миню Тошев наедно с каймакамина, припадаше му и ругаеше пред очите на властите братя Тошеви: на майка, вяра, джинс, душа — кълнеше техния род… «Майка ви камък да е родила, а не вас — черни души» — разхълца се той и заплака като над бащиния си още пресен гроб. От несвързания и отривист разказ на Шунтова върху обиранието на хазната каймакаминът и следователят разбраха: а) че главатарят на харсъзите е бил някой си Общи Пантата, който убил преди два месеца дякона Паисий в Орхание, на моста при Брънчевия хан; б) че юнаците били събрани от тетевенските колиби; в) че една част от обраните пари е в Цвятковия хан, гдето постоянно живее Пантата, а другата част тетевенските юнаци занесли със себе си в Тетевен, но кому именно — неизвестно; г) че между тетевенските юнаци имало някой си Тодор Бръмбара Стоян Николов Пандура и д) че Божко Генчев е водил четата от Предела до клисурата Преведена.

В силата на този закон и Божко Генчев, който удържа истиндака на 19-о число вечерта, нравствено падна, следователно нравственото падение на Шунтова.

ЧОРАП СЮКЮЛДЮ (ЧОРАПЪТ СЕ РАЗПЛЕТЕ). Каймакаминът, колагасъ и жандармите с особено удоволствие шетаха в конака, усмени до уши, като че ли в този ден се извършваше бракосъчетание на Азиса[170] с някое лъскаво Фатме. Същите — каймакаминът, кадията и следователят, които успяха с дървен истиндак да изчевъркат из устата на Шунтова и Божка необходимите сведения по арабаконашката работа, решиха да искат жандарми-конници, суваре-заптии от София. Страшните прочути комити захванаха да ги берат като орехи и тътрят в затворите разярени помаци-башибозуци. Блъскат, бият: «»Асън керата“ (обесете този мръсник)…" и „Ах, гяуруоглу, гяуру…“ ти с мене ли ще играеш? Вземете този кучешки син и обесете го, че да си вървим по работата" — заповядва ядосано полицейский големец. Карагасъ трепереше от яд върху Тако[171] и Йонкова[172].

* * *

На 25 октомврий, година 1872, пред едно от казаните ханчета в селото Чериково стоеше вързан кон, оседлан по ябълкарски, натоварен с два чувала сушени круши. Притежателят на това натоварено животно седеше в една от стаите на ханчето, сушеше дрехите си и чакаше да му се опече месото, за да се нахрани и сетне да продължава пътя си за Плевен. Той е облечен в дрехите на един гложенченин и изгледва по вънкашност на ябълкар и оцетар. 549 В пояса му изотзад стои затъкнат револвер и под мишницата му — отрова. Вярвам, че читателите ще се усетят кому принадлежи конят и кой е този пътник, отгде иде той и закъде пътува… Месото пращеше на скарата, та разнасяше приятна миризма, която мъчително сладко дразни празния стомах на изгладнелия человек. А в туй време по мозъчните гънки на пътника пъплиха една след друга мислите: „Ще се изсуша, сетне ще се наям, после ще си отспа и след туй ще тръгна за Плевен. Спасен съм вече. Орханийският и тетевенският кърагасъ нека ме търсят по Осиково, Видраре, Гложене, Извор… Ще намерят някому цървулите. Общи тъй лесно не пада в ръцете на полицейските лапнишарани… Хаджията грозният, Йонков и другите да му търсят колая — средствата. Аз не съм крив, че сарсаулци и карданци не си стискат устата…“.

Макар добре да познаваше по лице орханийский кърагасъ, не му [се] ще да вярва, че той именно сега се разхожда пред ханчето и с особено любопитство разглежда ту ябълкарския му кон, ту него самаго. Мисълта: „Оцапах я аз…“. На Пантата глада му премина, без [да] хапне от ожидаемия кебап, както треската мина на Йонкова, без да приеме нито грам кинина… Преглътна си той дваж-трижд плюнката, както въобще гълтат плюнките си уплашените хора. Пантата шашардиса пусулите: „Да се мре ли геройски или да се предаде кокоши?“.

Ето че заповедта на агата се разнесе по пруста на ханчето:

— Чауш ага, онбаши, заптиета, заградете от вси страни хана и стаята, в която е Пантата. Мехмед, Асан, извадете алтъпатлаците си, сабите си и влезте в одаята, та уловете Пантата — произнесе енергично, сериозно, по военному орханийският кърагасъ.

Заповедта се изпълни. Две заптиета с голи саби и отворени алтъпатлаци влязоха при Пантата.

— Даврънма — не се противете, предайте се — трескаво произнесе заптието Хасан.

„Кому говорите?“ — щеше да каже Общи, а каза: Какво искате?

— Теслим ол, предайте се, Димитър ефенде — разтревожено, но в същото време ласкателно произнесе кърагасъ. — Предай се жив, не се противи, инак ще заповядам да гърмят в тебе — строго полицейски произнесе агата.

— Ще се предам, но не на тези, а на теб лично — разярено, разпъхтяно отговори Общи.

— Изхвърли през прозореца алтъпатлака, камата си и всичко оръжие, какво се намира при тебе… Тогава самолично ще дойда при тебе в стаята.

Общи по миролюбив начин, по приятелски изхвърли през прозореца револвер, кама… И агата отиде в одаята при Общи, но и двамата треперят: единът от радост, че хванал „баш комитата“, който обра царската хазна, и ще получи робе и пари награда; вторият трепери, че много сметки ще се искат от него: 1) за обраните пари от хазната; 2) за убийството на дякона Паисий; 3) за комитетските дела на Орханийския, Етрополския и Тетевенския комитет.

Нему се не вярваше, защото между Общи свободен и Общи уловен бяха се изминали 20 минути, а двайсет минути от човешки живот са незаметни за човека, както двайсет века са незаметни за безпределната вечност. Големецът заповяда на заптиетата да му свържат ръцете с въже, което въже нарочно беше приготвено по-отрано за таз работа.

— Димитър ефенди, не се оскърбявайте, че ще ви вържем ръцете… Билирсънъз (знаете), такъв му е адетят (обичаят). Каймакам ефенди и колагасъ ще ме мъмрят, ако узнаят, че невързан ще ви карам до Орханието — любезно, съвещателно и сериозно произнесе големецът.

„По-добре е да ме не връзвате, но като му е тъй такъв адетят, направете си го“ — щеше да каже Общи, а вместо това каза:

— Хайдук ли съм, че ме връзвате? Аз съм политически престъпник.

Но в кратуната на големеца не съществуваше тази сметка. За него все равно [са] политическият и простият разбойник; хепеси бир-дър, хепеси-чапкъндър [всички са негодници] произнесе той пред себе си, за себе си.

Като вързаха ръцете на Общи с въже и назад, големецът му разказа: а) кой му е казал, че той, Общи, е заминал за село Чериково; б) колко души вече са изловени в Орхание, Тетевен и Етрополе по повод на „комиталъка“.

Агата издаде заповед на заптиетата да се приготвят за път (Общи дреме като мокро…). Задрънкаха суварийските сабли. Мехмед чауш минуваше край коня на Общи, удари му няколко камшика, като придружи ударите си: „Комита бейгери (комитетски кон)“. Върху чувалите със сушените круши натовариха Общи, както товарят на конете болни хора, подковаха му краката с железни букаи под седлото изпод корема на комитетския кон. Сетне уловиха исторически плесенясалата рая, удариха й няколко тюфек-дипчи, вързаха я за врата с въже, както въобще връзват копоите за вратовете с въженца, а едина край на въжето привързаха към задната част от седлото на комитетския кон. Общи падсмърчаше като циганска булка, разпарясница, седящец на коня си.

В полицейските дисаги на агата се мъдрят нещата на Пантата: револверът, камата, няколко фалшиви тескерета, отровата и една малка чантичка с писма, от които едно намериха в дисагите, друго в пояса, а трето в елечето на Д. Общи. Кърагасъ и суваретата бяха весели, доволни за сполуката, гдето прочутата, страшна комита Д. Общи Пантата им се вдаде като божа кравичка, та го вързаха за врата с въже като анадолска хрътка… А Пантата се гневосваше и сърдеше, че го не оставили да си хапне от опечения си клъст кебап: гдето ще го карат гладен да върви път, ами гнеосува се, че ханджийските котки щели да му изядат кебапа…

Кърагасъ на коня си, наперчен, извика команда: „Марш!“ и Общи поведе камилите. Наперчени и засмени, заптиетата забраха Пантата между конете си като булка пристануша. „Димитре ефенде, ума си опичай, устата си стискай…“.[173]

„Е-е-е, посъбрал ми й Стоян, стара войвода,

се отбор юнаци, юнаци, млади българи (…)“

* * *

Помаците, въоружени с шишанета и капзалийки, с ръждясали пали, сгрупирани в шайки, търсеха „комицата“ и „комиците“, значи Общи и другарите му, по селата, кошарите, водениците и шумалака.

Мъж и жена отиват на повратки у кумеца си, който живял в друго село. Среща ги една такава чета от помаци и спира:

— Къде ке ходиш, жено ланска? — сърдито, сърдито пита началникът на шайката.

— Е зер, аго, ще ходим у кумеца си на гости…

— Хех, таман туй е сакаме! Води ни при „комицата“…

И подбират мъжа и жената под конвой, докарват ги в селото, гдето живеел техният кум и „комица“. Хващат мъжа, кума, обвързват го с дървени клапи наедно с кумеца и закарват в Орхание като голяма „комица“ и малка „комица“. Каймакаминът, след като изследувал работата на невинните „комита“ и разбрал, че това е игра на думите „комита“, „комица“, „кормита“, заповядал да ги освободят. Помаците отършували „комиците“ и като им ударили няколко сопи в знак [на] вознаграждение — да не стават „комици“ — освободили ги от дървените клапи и конския яхър.

„ПАНТАТА Й ТУТМУШЛАР“ (ПАНТАТА УЛОВИЛИ). Каймакаминът заповяда да се приготвят заптиета и половин рота солдати, защото той лично ще отиде да посрещне кърагасъ. Тълпи, различни картини, събрани, чакат да видят Пантата. Ако някой не знае същността на работата, то би си помислил, че орханийските власти и помаци срещат някой хаджия, който се връща от Мека и Медина; или пък щеше да си помисли, че те посрещат валията на Дунавския вилает. Кърагасъ слезе от коня си, дръпна един нисък поклон от земята до челото си, т.е. даде „теменя“ на каймакамина, сетне отрапортира, че арестуваните са „кромити“, че на ябълкарския кон седи същият Панта-Общи дедиклери. Сол датите вземаха под конвой Общи. И каймакаминът се приближи и попита го за драгоценното му здравие и спокойното му путешествие от село Чериково до мястото на срещата. Общи се намираше в положението: дива котка в желязна клетка, извадена на панаир-сейри.

Чериковските хаджии влязоха в конашкия двор. Пред затвора свалиха от коня Пантата, та го тикнаха в една малка стаичка и паставиха на вратата солдати двама с байонети. На хаджията като залепиха няколко юмрука по гърба и тила за „добря дошол“, оставиха го да си почива.

После обед каймакаминът отиде при Общи на приятелски конушмак да се разговаря по делото на обира и по повод на арестуваните комити в Тетевен, Етрополе и Орхание.

— Каймак-ефенди, работата е широка и дълбока. Не е тя за орханийски хююомат, нито за Мазхар паша в София. Работата е от голяма важност. Може да се реши само от една комисия, изпратена от централното правителство на султана.

— Участвуват ли много българи във вашата политическа работа? — зададе отново въпроса големецът.

— Всичките български градища и села в Дунавската и Одринската вилаета… Въобще всичките българи от двете страни на 556 Балкана вземат участие в комитетската работа. Ефендим, аз и другите затворници сме политически престъпници, а не разбойници, за каквито ни смятат вашите заптии, чауши, кърагасъ и колагасъ… Защо ни държите в пранги, лалета, белекчета? Защо ни не храните, както прилича на една держава добре да гледа политическите си престъпници? — настоятелно произнесе Общи пред целия орханийски меджлис.

— Димитре ефенде, не трябва да забравяте, че както ти, така [и] затварените комити в същото време сте и виновници за обира. А обиранието на хазната е разбойничество, като съдим по царските наказателни закони.

— Обирът е направен с политическа цел, а не разбойническа — протестира окованият в пранга и лале.

ЖЕРАВИТЕ ТРЪГНАХА И ЖИТО СЕ СЕЙ. На 2-ий[174] месец ноемврий, 1872 год. из двора на Орханийский конак цяла върволица от хора и коне се упъти по онова шосе, по което на 20-ий[175] септемврий се търкаляше биволската кола, натоварена с царската хазна. Тази върволица от хора и коне се състоеше от 30 души арестувани комити и от около сто и повече души суварета и пеяде-аскери. Арестуваните комити, в числото на които влазяше и Общи, бяха на три групи. Всяка една група се състоеше от по десет комити, нанизани на една обща верига, по турски „лале“. Отпред и отзад [на] тази върволица комити шествуват жандармите на коне, а от страните и помежду им — аскерите.

Тези арестанти-комити лениво закрачиха към посоката, по която Шунтов крачеше на 20 септемврий утрента с цел да предизвести преобразените за тръгванието на хазната и за скорошното й приближение към клисурата Преведена.

Димитър Общи мислеше, окован в железа, въмислено седеше, казвам, защото измъчените лица на бившите революционери, тяхното „хайванско положение“, умолителните им възглядове, които сегиз-тогиз направляваха по неговия адрес, псувните и критиките, които се сипеха по неговия гръб, произнесени от няколко оковани в лале комити и живи хора, нанизани на студено лале, боси, натънко облечени, подхвърлени на есенния дъжд и вятър, заобиколени от байонети и сабли, се вмъкна на Общи в черепа и го наведе на мисълта: „Какво проповядвах на тези хорица, а в какво положение ме виждат те днес и в какво аз тях“.

По кефа си Мазхар паша софийский беше заповядал от София на орханийский каймакамин да изпроводи под усилен конвой всички тези арестувани комити, които имат или косвено участие в обира на хазната и които или с „добро“, или с „дърво“ бяха се признали като участници в делото.

ГЛАДНА КОКОШКА ПРОСО СЪНУВА. Босата върволица, навързана в желязна верига „лале“, пътува по разкаляното шосе около три часа. И приближи се до онова място от Арабаконашката клисура, което се казва Пантата. Това място беше от голяма важност както за арестуваните, така и за жандармите и аскерите, защото тука се извърши онзи державен грях, за когото скъпо и прескъпо трябваше да платят навързаните в лале комити.

Тетевенските колибари, които действуваха с шишанетата си и очакваха царската хазна, заседаваха в шумалака на Пантата на 20 септемврий, днес бяха нанизани на едно общо лале и съставляваха № 1 от арестантския отряд, като постепенно приближаваха към мястото. (…)

— Стояне, тъй ли бяхме тогава… — произнесе един от вързаните в лале комити.

— Ха де, подавай торбите с царските пари и викай: бир, еки, юч… далля… — произнесе друг, като се изсмя над Пандура.

— Я го гледай онзи, като булка се мъдри, който тогава казваше: „атеш“, кажи пак „атеш“, де! — произнесе третий в счет на Общи, който се разговаряше с мюлязимина.

— На ум ли ти й арабаджията как се хвърли като изтърван заек в онзи храст, когато изгърмяхме с нашите шишанета? — усмихнато произнесе петий.

— Ами помните ли как заптиетата одухаха към Орханието, когато светнаха нашите работи? — произнесе шестий.

И цялото лале от хора се закикоти, като че ли им олекна от воспоминанието, за което те днес скъпо и прескъпо плащат с гърбовете си, краката си, гърдите и мозъците си.

— Да има сега заложени в шумалака 100 души, както ние бяхме се заложили тогава, и да изгърмят наведнъж върху тези „зелени гущери“, те до един ще се разбягат — произнесе Пандура.

— А пък ние ще разчупим железата си и ще офейкаме във Влашко и Богданско… Ама такива лудетини ки, какви[то] бяхме ние 559 тогава [няма] — прибави Бръмбара и кръвнишки изгледа мястото, гдето на 20 септемврий беше разпрегнатата кола с царските пари.

Нямаше от какво да се боят, защото от игла до конец беше изчевъркано с дърво из устата на вчерашните герои всичко, което се отнасяше до обира на хазната.

Чаушина, за да напомни на №1 арестанти, че тука „изядоха триците“, за които днес са навързани като диви зверове да изтриват ръждясалите пранги, лалета, удари им по [ня]колко камшика и грубо произнесе: „Де, пезевенклер, тука обрахте царската хазна“. Камшичните удари ускориха крачките на нанизаните и те притърчаха и прегазиха онази земна повърхност, на която се разигра известната на читателите сцена от арабаконашкото събитие.

Общи, който сам трепереше от студа на вятъра, предложи на чаушина: или да продължава пътя, или пък да скрие в зданието на беклеметата навързаните, защото е грехота от аллаха, гдето ги е изложил под брулението на вятъра: „И те са хора, и те имат душа… Най-сетне те не са кечехърсъзи, а политически престъпници“ — каза Общи, като заяви, че ще протестира за постъпките му пред Мазхар паша. Същий онзи жандармски чаушин, който удари по няколко камшика на №1 арестанти при Пантата, вместо удовлетворение на протеста, направен от страната на Общи, „изпаса му“ няколко камшика, като му запрети да си лае като куче. Един от камшичните удари тъй гъвкаво се завъртя около дебелия врат на „голямата комица“, щото краят на камшика се усука около врата му.

560 В това време, когато чаушинът „изпаса“ Димитра, началникът на отряда се препичаше в беклемето и видя през прозореца на зданието как се усука камшикът около врата на Общи. Но вместо да спре чаушина от грубата му постъпка, той го насърчи: „Удряй, удряй, нам вярата се подгони от да ги караме по този дъжд и студ, а той седнал да ми разказва какви са хърсъзи биле те!“…

На арестантите краката се превиваха, като приближаваха към града София. Сърцата им болезнено се свиваха и разпускаха, като че ли предчувствуваха, че там, гдето живее паша, а не каймакамин, ще се извърши над тях онзи касапски акт, който се зове обесвание, застрелвание, на кол набучвание, с крака нагоре увисвание…

ПРОЧУТИ „КОМИЦИ“ — ЦАРСКИ ДУШМАНИ. На 4 ноемврий 1872 год. Мазхар паша, придружен от няколко суваре-заптиета, излезе да посрещне отряда на 20 километра разстояние вън от града[176]. Еврейките с еврейченцата си, кадъни с турченцата си, шопкините с шопченцата си; бакалите, механджиите, хамамджиите — всичко, живуще в София, знаеше за скорошното пристигание на тетевенските и орханийски[те] „комици“. Хапасане-мюдюра с гардианите при затвора с нетърпение очакваше любимите си драги гости: разтребваха каушите (стаите на затвора) и с внимание разглеждаха ръждясалите пранги, лалета и белекчета. Много народ от София посрещнаха страшните „комици“. Мазхар паша с хората си посрещна поклонниците и ги отправи към затвора.

Когато натикаха орханийските и тетевенски комити в няколко кауша и ги предадоха в ръцете на каушните бабаити, посрещанието на новаците арестанти-комити бабаитите извършиха, със съгласието на гардианбашията, много оригинално и грубо: бабаитинът с кесме в ръка седи зад вратата на кауша, а гардианите въвождат един по един „комиците“; при първа крачка на комитата, с която той влезе за пръв път в кауша, кесмето се примерва в гърба му; звукът, който се получава от примерването на кесмето по гърба на комитата, се придружава с фразата „хош гелдим“ (добре дошел). Комита[та] уплашено, стреснато пита:

— Защо ме биете?

Каушът с един глас, подсмивайки се, отговаря:

— Това е за добре дошел — хош гелдине.

Всяко тласкание на комитата при влазянието му в кауша гардианите сопровождат с фразата: „Мехмед, Хасан, хош гелдине, бир кесмеджик“. [Добре дошъл, опитай сопата.]

И след туй кесмето болезнено се примерва по гърба на пристъпилия със страх и трепет новак през каушкия праг. На едного от комитите-арестанти при влизанието му в кауша разлели цяло гърне с каушни нечистотии.

Героите от арабаконашкото произшествие, заедно с арестуваните членове от орханийския, етрополский и тетевенски комитет, разковаха от тежките железни лалета и ги оковаха в тежки пранги. Сетне разредиха ги по няколко души в по един кауш, като им дадоха място за живеение на каушните по лиси. С други думи, туриха ги на това място в каушите, гдето се собират всичките въздушни нечистотии на стаята.

562 Димитър ефенди свободно, откровено говори пред Мазхар паша и комисията. И разказва всичко, каквото знай, предава имената на главните дейци по комитета в 10-тото число на месец ноемврий 1872 год. Каза: а) че Централният комитет е разделен на два отдела; б) че I отдел е в Букурещ, начело — Любена Каравелова; в) II отдел в Ловеч, начело — Васил Левски; г) че членовете на Ловчанский комитет са: Марин Поплуканов, Димитър Пъшков, поп Кръстю, Иван Драсов; д) призна се, без да го питат, че той сам е убил дякона Паисий в Орхание по заповедта на Ловчанския централен комитет; е) че убитият в Русе момък Стоян[177] е умъртвен по заповедта на Букурещкия централен комитет; ж) че убитият Стоян в Ловеч е убит от Василя Левски; з) че Левски е главният приготвител на революцията в България; и) че хаджи Станю, Петко Милев, Тодор Пеев, Марин Николов, Илия Вълчев, Гавриил Брънчев са главните дейци на тетевенския, орханийския и етрополския комитет.

Накъсичко да кажем: Общи изказа всичко — от игла до конец, — каквото знаеше по управлението и секретите на комитетското правителство.

Мазхар паша знаеше, че най-деятелните членове от II отдел от Централния комитет са: Марин Поплуканов, Д. Пъшков, поп Кръстю, Иван Драсов; че големците на Тетевенския комитет са хаджи Станю, Петко Милев, даскал Иван Лилов (Ибу[178]), а на Орханийския — Марин Николов (сандък-емени); а големците на 563 Плевенския комитет са Анастас Попов-Данаилов, Дочо Мръвков[179]. Знаеше, че Тодор Пеев, комуто се отпускаха толкова правителствени пари да издири разбойниците, е тоже комитетски человек. Но пашата жаждаше за други новости. Искаше да види пред себе си окован в железа онзи комитетски „лев“, за когото Общи тъй [у]влекателно разказваше; да види в ръцете си Дервишоглу Аслан, за деятелността на когото турското правителство отдавна знаеше, но не можа да надене на шията [му] полицейския аркан…

От 20-о до 25-о [число] на месеца ноемврий Софийската хапасана прие в каушите си почти всички комитетски големци, имената на които Общи беше произнесъл пред софишката изпитателна комисия: хаджи Станю, Милев, Брънчев, Николов, Попов, Ибришимов[180], Мръвков, натоварени на коне, обвързани в букаи, заобиколени с щикове, бяха докарани вкупом в София; Марин Поплуканов, Д. Пъшков, поп Лукан (баща на Марина), тоже обковани в букаи и натоварени на коне, докараха в София. Липсуваше в Софийския затвор само Левски, Каравелов, поп Кръстю, Никола Ганчев и председателите на Чирпанския, Заарския, Сливенския, Търновския и Русенския комитет.

Събраха ги всички комити, препоръчани от Димитра ефенди в София, та ги наблъскаха в магарешкий рай. Димитър ефенди е оглашен засега паша. И като се поохрани с пашовски еменции и служат с вино от малама, ще го оцарят за цар в София. И други от поклонниците пиха от същото вино, защото явиха комитетски тайни неща, работи, за които изпитателната комисия не й дохаждаха наум да пита. В тези наши поклонници имахме и шопи от В(елика) Шопландия[181]: поп Стоян[182] от Желява зачул, че ще ги карат в заточение, та пита къде се намира този град — Заточение; поп Георги Тутмаников (Елерический)[183] — изпитателната комисия любопитна да изучи думата „елерический“ какво значи — намериха, че думата елерический значи елери-геден — напреж върви. Хаджи Станю като турска ходжа, може да беше уплашен, с глас вика: множество, братя, множество, няма друго спасение… Същото и Анастас Попов говори.

Не ще много хитрини. То стига, гдето Общи ги изказа (…) Малко ли даяк еде зарад него Дочевица[184], която го изпроводи и укри през сред турските тълпи башибозуци и редовна турска войска; биха я клетата, окаяна женица. Ката [на] Христа й бяха разпънали ръцете на едно дърво, но тя, юнашко сърцата жена, нищо не каза. Но Обици-Пантата от жена по-страшлив… Язък за агнетата, пуйките, патовете, кокошките, баниците, виното и сливовицата, гдето го храни народът, на когото Димитър ефенди не забравя добрините — сега ги изплаща: той сега е ефенди, а по-подир…

НЕОЦЕНИМИЙ СЕ ОЦЕНИ ЗА 60 ЖЕЛТИЦИ. Неоценимий дякон Васил Левски се оцени от къкринский свещеник Кръстя за шестдесет желтици — от 100 гр[оша] т[урска] лира. Дължеше комитетски пари 35 000, тридесет и пет хиляди, от които си направи хубава къща, за които пари Левски му поиска сметките. И 25 000, двадесет и пет хиляди, му обеща турското правителство, когато предаде неоценимий герой в ръцете на Мазхар паша, въкичен с железа от глава до крака. 35 и 25 000 хиляди — всичко 60 000 565 гроша. Юда предаде, продаде Христа за 30, тридесет, сребърника, които струваха всичко 1500 гроша. От тези предатели Юда се обеси, а попът полудя. Той ако и да беше от големци, но нему освен възнаграждение дадоха му амнистия — свобода, не го търсиха за комитетски работи.

От 20 август до 20 октомврий Левски живееше ту в Стара Загора в къщата на братя Хаджидечеви — Димитър и Георги, и Никола Райнов, ту в Сопот в къщата на Аврам Павурджиев[185] и Фратю Попов[186], ту в Чирпан в къщата на Георгя Данчев и при даскал Сребрю[187] в долномахленското училище. Левски заминал за Пловдив. Пристигнал в Пловдив на 25 октомврий. Между пловдивските съзаклятници циркулирал вече слухът за някакви си арести на разбойниците комитетски оттатък Балкана. Левски в каяфета на въгляр се явил на Найдена Геров и го помолил да провери слуха за арестите в Орхание, Ловеч, Тетевен и Плевен. Геров му съобщил печалната новина: до днес сто души са арестувани; арестуваните не крият нищо; всичко разказват на Мазхар паша, [на] турското правителство в България; днес, 27 октомврий, се получи новината в конака, че и Д[имитър] е заловен в някое си село и в Орхание откаран; вие трябва през Цариград да бягате в Румъния.

На 30 октомврий Д. Матевски[188], примирайки от страх, се явил при Левски и му съобщил следната новина: „Мютесариф паша привиква един по един пловдивските първенци, учителите и свещениците, показвал твоя портрет и ги разпитвал за теб. Доктор Рашко[189] ми каза, че 20 000 гроша възнаграждение ще получи 566 оня, който те предаде на турските власти. Намираш се в опасност. Прочее бягай за Румъния или Сърбия“. През нощта [на] 31 октомврий тръгна за Татар Пазарджик. В този град Левски се самоарестувал в къщата на Николча Бакърджията[190]. Нещо около десет дни нравствено се изтезавал той в тъмното килерче на Николча. От Т. Пазарджик нощно време излезе Левски, придружен от Николча Бакърджията, и пристигна в село Поибрене, скрил се в къщата на поп Неделю[191].

Правителството търси Левски под шумка и трънка. Комисията, която е дошла от Цариград, обещала е 50 000 гроша на оногова, който го предаде на турските власти. Казал Захария Шопов[192] на Кешиш Първана[193]: по-скоро да бяга в Румъния или Сърбия. От Мирково Левски тръгнал за Сопот. В Каменна Клисура изучил от приятелите си, че Сопот и Карлово са подхвърлени на еженощни претърсвания — юклама. Предрешен в козарски дрехи и уж болен, отива в Сопот, почуква [на] портите на сопотския хеким Кошников[194] и поискал медицинска помощ. Кошников отведнъж не познал пациента си. Левски му се обадил. Кошников сплел конците: „Бягай от Сопот. По таваните и под керемидите те търсят!“ — казал Кошников на каменичкия козар.

От Сопот Левски отиде за Троянския манастир. От пътници узнал, че манастирът е блокиран от ловчанска полиция и че тя „някого си търси“. Левски се промъкнал в манастирските кошари и полека-лека козарят каменички се промъкнал в манастира. Игуменът[195] му се оплакал, че втори път, как ловчанската и троянската полиция правят внезапни претърсвания на манастнря: „Търсят те, обещават на манастирските прислуги 10 000 гроша, ако те познаят и те предадат на властта. По-скоро бягай оттук, някой от слугите може би ще те познае… Тога[ва] отидоха по дяволите и манастирят и манастирището…“. Левски със заплашвание накарал игуменът да го скрие в юклюкя на килията си.

„Ловеч е заобиколен от войска: и дене, и ноще патрули кръстосват по улиците и кръстопътищата“ — казва отец Серафим[196], който ходи в Ловеч. До 18 декемврий се потайвал в юклюкя на игумена. На 20-и същий той се промъкнал в Ловеч и се настанил в старото си скривалище [у] Величка[197]. Величка подозирала поп Кръстя в измяна на делото и в злоупотребление на комитетските суми. Левски с убийство заплашвал поп Кръстя, ако не предаде на Сиркова[198] тефтерите, квитанционните книги и парите — 35 000 гроша. Левски поискал лична среща на поп Кръстя, за да се разяснят и разберат. Поп Кръстю му назначил в Къкринското ханче. Левски посрещнал Рождество Христово в къщата на Величка Хъшнова.

Съзаклятниците ловчански, а край тях и всички ловчанци вярват, че поп Кръстю е предал Левски. По тяхному [причините] биле: а) за да запази себе си, предал Левски; б) за да икономиса за себе си 35 000 гроша комитетски пари; в) за да вземе още 25 000 гроша от хазната като възнаграждение за предателството.

Селото Къкрина е между Севлиево и Ловеч, на самото шосе, около три часа е Къкринското ханче. Притежателят му е 568 Христо Цонев[199], стълбът на къкринското съзаклятие. Зданието е на два етажа: долният служи за механа, горният за пренощувание на пътници. Творецът на предметното ханче [е] отец Матей Преображенски. Съградено е то на комитетски суми с цел да служи за почивка и скривалище на комитетските куриери, тайна полиция, апостолите народни и прочее работници комитетски. Комитетското ханче има продълговат двор. Дворът е заграден с нов, висок плет. Подострени колове стърчат, та крепят плета.

Стефановден е; 27 декемврий 1872 год. Механата на комитетското ханче от къкринчани препълнено е: песни, викове и хюкание се дигат и до небесата къкрински достигат. Къкринчени празнуват, ликуват и славят мъченическата смърт на архидякон Стефан, празнуват деня на ерусалимския дякон, без да знаят, че има на света и български дякон, който тая нощ, 27 декември, и в това ханче в турски ръце ще да падне и че на бесилката турска ще да загине…

На Стефановден следобед някой си пътник пешак из Ловеч[200] излезе и се запъти за Къкринското ханче. Привечер пътникът овчар пристигна в комитетското ханче и бидейки незабележен от веселящите се къкринчани, той се вмъкна в една от стаите на ханчето.

— Бай Христо, изпроводи гостите си мющерии, затвори хана и затопли стаята… — заповяда Левски на Христа Цонев, съдържателя на ханчето.

Цонев го заболя божем сърце… Гостите си отидоха. Левски се поизсуши и стопли и захвана да разказва на Христа: отде и накъде отива и с кого тая нощ има да се срещне в ханчето.

569 — Бай Василе, по-скоро бягай оттук, защото третий път става вече, как ханчето нощно време е претърсвано от ловчанската и севлийската полиция! Търсят [те] под земята. Юзбашията обещава хиляда гроша на къкринчени, ако те хванат и предадат на каймакам-бея…

— Тая нощ поп Кръстю ще дойде тук, за да си видим сметката… Оседлай още отсега алестия кон комитетски. В зори ще отпътувам през Севлиево, Габрово за В. Търново — каза Левски и подстъкна огъня.

Кръстат пън тлее и пращи на огнището. Левски и Цонев си приказват за миналото и бъдещето, приказват си и се вслушват: те чакат поп Кръстя… Втори петли попяха, а поп Кръстю още се не явява. В къкринското самодивско доле самодивски петли попяха! Левски и Цонев около огнището захъркаха…

Около стотина турци, въоружени от главата до петите, ханчето заобиколиха, край плета пусия вземаха, на вратите няколко пушки зяпнаха… Дан, дан, дан…

— Ханджи, ей, ханджи, отвори вратата! — заповяда ловчанският юзбашия.

Левски рипна, през прозореца надзърна, заптии и башибозуци около му видя. В огнището зарови някакви си книжа, провери двата си револвера, в устата си лапна черкезката кама и полека слезе в хладната механа. Цонев му отвори задните врата.

— Гери, назад! — извика Левски и револверът му изгърмя.

Едно заптие на земята се търкулна. През задните врата Левски път си отвори, нагази сняг до колени, сетне потъна в дебелата пряспа и по плета се покатери. В това време няколко пушки изгърмяха. Левски като прострелян сокол на плета увисна. Червени кърви снега обляха… Заптии и башибозуци овчаря хванаха, на ръце в механата го отнесоха. По заповед на юзбашията раните му превързаха и сутрената рано в Ловеч го откараха.

— Хванаха го, хванаха го! — казваше Ловеч.

— Не е той, не е той — отговаряше овчарят.

От силните болки на ухото Левски оглушал, а от злоба към агата нарочно онемял… Пред ловчанските власти Левски като пън мълчал, нищо никому не казал… в същия ден, 28 декемврий, по заповед на търновската паша вдигнаха овчаря, та го закараха в Търново, Севлиево, Габрово и Дряново, раните му превързвали.

В широката зала на търновския конак овчарят въвели. Пашата любезно го посрещнал, поканил го да седне, цигара му подал, кафе му заръчал, на съветниците си го препоръчал и за здравието го попитал… Стефанаки Карагьозов в лицето на овчаря се вгледал, на себе си, пред себе си казал: „Той е! Старозагорското попче, което с кама извади из джоба ми 25 наполеона…“. Любезните обноски на пашата и сладките думи на Стефанака Карагьозов в лицето на овчаря предразположили го на приятелска беседа. Овчарят казал:

„Аз съм Левски, когото от два месеца насам правителството търси“.[201]

Търновският паша телеграфически обадил на Кючук Саиб[202] паша приятната новина. Царският комисар телеграфически заповядал под силен конвой да се изпроводи от Търново в София хванатият в Къкринското ханче овчарин. Петдесет конни 571 стражари са провождали Кешиш Първана. Дилижансът хвърчал по царското шосе. На всяка станция раните на Левски премивали и превързвали, но от големия студ раните се подлютили: с дясното си ухо Левски оглушал и лявата му ръка от рани онемяла.

Чрезвичайните комисари Кючук Саиб паша, хаджи Иванчо Пенчович ефенди и Шакир ефенди[203] с нетърпение очаквали арестуванието на дякон Левски, за да турят капак на арабаконашкото произшествие. Новината, че Кешиш Първан е хванат в Къкринското ханче, ги зарадвала до уши. В чест на комисарите Мазхар паша дал угощение в конашкия салон. На вечеринката били поканени софийските първенци: турци, евреи и българи. Присъствували на вечеринката: хаджи Мано Стоянов, Пешо Желявски, хаджи Митю Каймакчи, Д. Трайкович, Д. Коцев и игуменът на Драгалевския манастир отец Генадий Скитника[204]. На гостите си Мазхар паша разказал разни дивотии за хванатия веч Дервишоглу Аслан — Васил Иванов Карловеца, Кешиш Първан, дякон Левски.

Новата 1873 год. Левски посрещнал в Плевенската тъмница. На 5-ий[205] януарий 1873 год. докараха Левски пред софийските военни казарми. Заптиите го снеха от колата, та го туриха в една тясна стаичка. Военният командант на града София пръв направил 572 визита на затворения в казармата овчар. Командантът заповядал: голям катанец на вратата увиснал, два щика пред стаичката щръкнали, двойни часови… Софийци заговорили: баш комитата докарали и в казармите го затворили…

На 6 януарий преди обед Саиб и Мазхар направили визита на затворника. Следобед Шакир и Пенчович ефенди с „добря дошол“ го поздравили.

КЕШИШ ПЪРВАН, ОБЛЕЧЕН В АПАРАТНИ РЪЖДЯСАЛИ ДРЪНКАЛА, СЕДИ НА ИЗПОВЕД ПРЕД ПОЛУМЕСЕЧНИЙ ЗВЯР. На 9-ий[206] същий месец чрезвичайната комисия нарочно заседава. Членовете са облечени в мундири на шурай-девлет [държавния съвет]. Чакаха виновника. Пред конака кола се спряха, заптиите из колата човек изнесоха. В залата железа издрънкаха. Али чауш пердето високо вдигна. Левски при комисарите влезна от пети до глава въкичен във вериги. И по покана на Саиба на меко кресло седна. Със соколовите си очи комисарите изгледа, с дясната си ръка прангата си оправи и на мекото кресло добре се намести. Левски бе облечен в солдатски шинел. Главата и лявата му ръка бяха превързани. Той само с едното си ухо едвам чуваше…

Саиб пита, Шакир записва, Пенчович слуша:

— Името ви?

— Васил Иванов, още се казвам дякон Левски.

— И още се казвате Дервишоглу Аслан или Кешиш Първан — прибави Саиб паша.

— Защо носите толкова имена? — попита пашата.

— За разнообразие — каза усмихнато Левски.

— Според книжата, намерени в домовете на арестуваните комити, и според разказите на Общи и другите излиза, че вий сте един от главните членове на Привременното правителство в България.

— Какви книжа и какъв Общи? — с преструвка попита Левски.

Васил Бошаранов, секретар на Изворский комитет, показал на хаджи Иванча Пенчович как се заключват и отключват писмата на комитета с лозинката[207]. Шакир ефенди изтърси пред Левски чувала с книжата: писмата, протоколите и уставите се разпиляха по пода близо до краката на виновника. Пенчович ефенди взема от шифрованите писма на Кешиш Първана и с лозинката го дешифрира. Левски с очите си, дето се е рекло, се убеди, че тайната кореспонденция на Привременното правителство е паднала в ръцете на турските власти и че за царски [те] комисари не същестуват никакви комитетски тайни. Пенчович ефенди майсторски дешифрира с лозинката едно писмо, адресирано до Кешиш Първана, и го поднесе на виновника. Също така написа и паролата върху едно късче хартия. На Левски свят [се] завъртя. Саиб паша с портрети в ръка приближи се до виновника и му показа един [от] портретите на главните български бунтовници. Левски видя и своя портрет, приснет от оригинала, и портрета на Д. Общи в харамийска фустанела.

— Това е портретът на Любен Каравелов, това на Раковски, това на Стефан Караджа и Хаджи Димитър, това на Ангел Кънчев, това на дякон Левски — ваша милост — това на Д. Общи, твой верен другар, това, това… са портретите на вашите патриоти — каза Саиб паша, като показва един по един портретите. — От казаните господиновци кого лично познавате? — попита Саиб паша.

— Всичките и никого — каза смутено Левски.

— Общи дедиклери познавате ли?

— Не!

— Хаджи Станю, Петко Милев, Марин Поплуканов — пашата 574 каза имената на по-главните съзаклятници, — Хр. Ковачев[208], Тодор Пеев не познавате ли?

— Познавам всичките и никого…

— С това какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че не познавам никого…

— Пет години става, откак скитате по градове и села, та нима никого не познавате?

— Лицата за мен не са важни, ето защо и никого не познавам.

— Кажете, кое считате за важно?

— Делото на Привременното правителство.

— Какви са намеренията на Привременното правителство?

— Четете устава.

— С какви средства си служи то?

— Четете устава и „хвъркато листче!“[209]

— По чия заповед ставаха политически убийства?

— По моя лична заповед.

— Кой изпълняваше заповедите ви?

— Определените за тая работа хора.

— Кои са те?

— Не ги познавам.

— От кого купихте белгийските шишанета?

— Не знам.

— Револверите от кого купихте?

— От същия търговец.

— На какви средства купихте оръжието?

— На комитетски пари.

— Кой ви даде комитетските пари?

— Всички и никой.

— Где се намира Привременното правителство?

— Навсякъде и никъде.

— Не сте ли доволни от церковните правдини и свободи, дадени на българите с ферман, та избрахте [пътя] на революцията?

575 — Дадените черковни правдини и свободи имат цената на магарешка сянка. Под тая сянка могат да блаженствуват само старците, бабите и конашките чорбаджии… Ние, младежите, искаме политически правдини и свободи, а без революция такива свободи и правдини не се добиват.

— Революцията много свят ще изтреби — се обади Пенчович ефенди.

— Нима без революция малко свят гине под сатъра на агите?

— За извършените политически убийства не се ли пишманите?

— Толкоз, колкото се пишманят и агите, когато колят раите за личното си удоволствие…

— Признавате ли се за виновен?

— Толкова, колкото и съдиите се признават за виновни, когато осъдят някого на смърт и заповядат на заптиите да го обесят или пък със сатър да го заколят…

— Не искате ли милосердието и прошката на падишаха?

— Милост от никого не диря…

* * *

На 11 януарий комисарите наредили лична ставка на Левски с Общи. В присъствието на парадните мундири Левски заплюл Общи с думите: „Проклета, черна душа, ти не си българин, ти си народен предател!“ Тамо, гдето се залепила храчката от Левски на Общи на челото [му], минутно излязла една буца колкото кокоше яйце. И станал черен като циган. И с това се свършила личната ставка[210].

На 15 януарий 1873 год. Общи увисна на бесилката софийска. След него идеше редът и на Левски…

ПОП ТОДОР ИЗПОВЯДУВА ДЯКОН ЛЕВСКИ[211]. На 5 февруарий 1873 год. привечер въздебеличък поп в казармите влезна. Това беше поп Тодор, архиерейски наместник.

Той наложи епитрахиля, изчете молитва и бунтовника [за] греховете попита:

— Кажи си греховете, синко?

— Казах ги на царските комисари, та няма нужда и вам да ги казвам. Пред Бога и пред свободата грехове не съм сторил, а пред нашите, чорбаджиите и владиците, много, много и премного „согрешения“ съм направил. Но нека тия ми „согрешения“ останат непростени… Както се вижда, утре на турската бесилка ще увисна. За едно нещо, дядо попе, ще те моля: който ви попита за дякона Левски, кажете му, че той, дяконът, за българската свобода загина…

Поп Тодор подаде на бунтовника святото причастие, с конашко око го изгледа и измърмори нужната молитва над главата му.

Среднощ е. Всичко живо дълбоко спи. В мрачината само Левски бди. Той злобно сумти и „някому“ си люто се сърди… Няколко пъти ранената си глава той о стена[та] удари и полумъртъв на пода се разпери…[212]

ШАКИР ЕФЕНДИ, САИБ ПАША, ХАДЖИ ИВАНЧО ПЕНЧОВИЧ ПОДПИСАХА ЗА ОБЕСЮВАНИЕТО НА ДЯКОНА ВАСИЛ ЛЕВСКИ. Съмна се, 6 февруарий доде. До обед виелица силна, следобед времето са поправи, февруарското слънце припече. Софийската полиция се разтича по улиците кални.

Бесилката, която на 15 януарий умъртви Общи, грозна стърчеше и с нетърпение чакаше новата си жертва. Свиканите 577 общински съветници стояха на групи около бесилката. Пред тях членовете на ираде-меджличи (управителен съвет) официално се мъдреха. Рота войска от страните на бесилката волно стоеше. Взвод конни стражари зад ротата мируваше. Шопи и цигани около лобното място се разтъпкваха и у бесилката зяпаха. Мазхар паша, яздейки на кон, по лобното място се ширеше и някакви си заповеди на палачите даваше… Всичко бе приготвено, наредено, натъкмено… Войската и тълпата чакаха бунтовника. Откъм казармите позорната кола се зададе. На Мазхар паша „парадът“ се раздвижи. Позорната кола пристигна, близо при бесилката се спря. Заптиите изнесоха из колата полумъртвия труп на дякона Левски, предадоха го в ръцете на палачите-цигани. Али чауш заповяда: „Дормуш!“. Сали метна примката, кязим Али издърпа дървеното магаренце, трупът увисна… Али чауш го залюля. Бесилката се заклати и заскърца, от цигани и от подуянски шопи лудешки се закикоти…

УМРЯ ЛЕВСКИ!… ДА ЖИВЕЕ СВОБОДАТА!… След малко „парадът“ на Мазхар паша си разотиде. Останаха циганчетата и топчетата с камъни да мерят висящия труп!…

Надвечер комисарите царски бесилката посетили. Мазхар паша няколко пъти с бастуна си студения труп залюлял и на Али чауша заповядал: „Трупът на мръсника предайте на поп Тодора!“.

Левски е заровен в старите софийски гробища. Там е 578 заровена и главата на Бенковски. Да, главата на Бенковски и тялото на Левски са заровени в старите софийски гробища… Лека им пръст, вечна им памет!…

На 10 февруарий комисията закри своите заседания и изследование. И членовете й си отидоха в Стамбол, отгдето нарочно бяха изпратени.

На 15 март из софишката хапсана изведоха два синджири арестанти, комити и ги поведоха по цариградското шосе пешком, навързани в лалета. Героите на арабаконашкото събитие отиваха да превземат не България, а тъмниците на диарбекирската крепост.

На 20 число, април, друг отряд от диарбекирските хаджии излезе из София и се упъти към „магарешкия рай“.

136 000 гроша отново влязоха в ръцете на турските власти. Тетевенският мюдюрин извади скритите торби в хаджи Станева зимник, а орханийский кърагасъ извади скритите торби от ханчето на бай Цвятка и с триумф ги занесе в Орханието… И колкото не достигнаха, хаджи Станю ги навакса, защото много булки се дариха.

ОЛЕЛЕ БОЖЕ, НАМ ГОРКАНА, ГОРЧИВА СЛУЧКА КАК НАСТАНА… АХ, НЯМА ВЕЧ ДЯКОН В. ЛЕВСКИ — ДУША В НЕБЕСА ВЕЧ ХВЪРКА. ЩЕ СЕ ПРЕСТОРЯ НА САМАН-ЧОВАЛЪ — КАЗА КОЛЮ ГАНЧЕВ. Колю Ганчев и Пенчо Хаджиславов имали от А. Узунов заповед: да додат при мене, поп Минча, да ги заведа на няколко села, да разгледаме на юнаците оръжието и какви юнаци имам приготвени. И тъй като ходихме една нощ, посреднощ минуваме през боздуванджийската кория. Казвам на Коля Ганчев, който се изблегнал в колата и като бебер лежи:

— Кольо-о-о, кошку стой, зари знаеш ли, че вечер из тези гори по пътищата много черкези пречат. Да се не случи да ни стигнат или срещнат, че не знам сетне де ще се скрий нашето юнашество…

Колю Ганчев каза:

— Ще се престоря на саман-човалъ (плувен чевал).

— Аз ще стана гайда, ето ручилото — каза Пенчо Хаджиславов, като потупа револвера си вместо ручило.

— Наший с коня дядо поп [е] напреж колата — не се плаша — каза Ганчев.

— Аз, като видя зора, ще избягна с коня си, а вази ще оставя.

— Не си от тях другари. Догде си жив, това не направяш, а че ако умреш, то се знай — оставяш ни — каза Пенчо Хаджиславов.

Бойчо Русев, който ни беше колар, каза:

— Меня хич за нищо не смятате…

Горо ле, горо зелено, що, горо, рано повяхна, повяхна, горо, посърна?

Дали та пожар пожюри или лятна слана изгори? —

Гората вярно продума. Нето ма пожар пожюри, нето ма лятна слана изгори,

а най съм повяхнала и посърнала от твоите неверни юнаци. —

Тамам си туй гора издума, ето са царска потера задади:

най-напреш варви черян арапян, та си потера води.

Юнаци като видели, синки избягали и в гора набили

и са по дръви накачили, та са хубай искрили…

Божидар ми страшна войвода, той си самичак остана

и на чер арапян думаше: — Я си из пътя вар[в]ете и с меня са не каиширете.

Че ако ми Бог помогни, лошу ще, арапче, да патиш (…)

580 Колю Ганчев каза:

— Дядо попе-е, много я проточи тая песен. Казваш, че имало черкези из гората, пък ти гачи в лъджите се намираш, хич не искаш да знаеш.

— Кольо, ний сме роднина с тях. Те ме познават по гласа на песента. Араб Емин, Челикиолу Мустафа ми са аретлици, мене се не елендисуват, че разваляме калимеруту.

— Кое е това село, гдето го нагазихме в тъмното, не можа да го сполуча — каза Пенчо Хаджиславов.

— Това село е шареният кон кьор Сюлейман. В това село нямаме наши хора. Всички са потурчени българи. Този чифлик е на Таксим бея, този на Али бея, Юсмен, кьор Сюлейман и ходжата. Тези къщи са уж български.

— Тези хора какво ще ги правиме? — каза Колю Ганчев.

— Кога доде време, ще се питаме…

— Както направил Божидар войвода: ще ги набием хубай, че ще ги оставим — каза Пенчо Хаджиславов.

— Сутра сме рано в Петра Кълвачов. Ще се съберем в корията 581 при големия гьол, ще повикаме „пощата“ Миха Кучето да им обади в Трънково и Караджалий да се приготвят и намерят в село нашите.

Отидохме в Топракхисар, събрахме [се] в корията, прегледахме пушките. Новооглашените закълнах. Туряхме нишан (знак) на едно дърво, та опитахме пушките. Надминах ги на стрелбата, ако [и да] беше Петър Кълвача толкова стрелковой, и него надминах. И ме назначи Колю Ганчев войвода. Това назначение е второ, след дякон Васил Левски. Трънково, Джадъгьол… (Козият крак се спотайва на Кучето Миха зад гърба в пояса)… Бойчевата кола върнахме от Трънково. Митев Теню впрегна кола: Кършелий, Гюнелийската махала, Караджалий, пак Гюрюджий… в града много нови закълнахме и наредихме за каквото бяхме излезли.

ЩЕ ОСВОБОДИМ ЛЕВСКИ![213] Узунов и Бончо Русев от Гюрюджий отидоха с Узунов двамата да разгледат барон Хиршовата желязна[214] линия, между Търново-Сеймен да отпечатат с восък бурмите на железницата. Заедно с тях беше и Дойчо Д. Аладжов. Ходиха и донесоха восъка, взет [като] мярка, за да направим железни нахтаре. Между атиловците[215] се намери железар, който по заповед на Коля Ганчев изработи през нощта на 26 януарий четири железни ключа согласно восъчения отпечатък. На 26-й същия месец, през нощта, Узунов и Бойчо Русев отидоха да опитат нахтарите дали ще уйдисат в бурмите. Нахтарите уйдисаха. Третата бурма се развъртя, двете релси една от друга се разкопчаха. Радостта беше велика! Сърцата силно затупаха. Бойчо и Атанас се спогледаха и очно си проговориха: „Свършено! Левски ще бъде спасен, само да го прекарат през това място…“. Разкопчаха два чифта релси, можеха да разкопчат още шест, ако искаха, но нямаше защо: сега се правеше опит само с ключовете. За сполучното изработвание на ключовете Узунов заповяда да се даде парично вознаграждение на железаря. Железарят не прие вознаграждението, а помоли Коля Ганчева да му се издаде квитанция срещу пет-шест лири, които бяха му определени като заслуга: „Комитетът има нужда от пари. Аз съм член от комитета, но съм беден. Вместо парична помощ ще давам своя труд“ — отговори честният работник лично Узунову, когато последният го попита защо не приема вознаграждението.

Стефан Сливков и Георги Хаджидечев израбатиха турските облекла за юнаците и ги принесоха.

На 1 февруарий Узунов заповяда да се сформира четата, която ще задържи трена и освободи Левски. Заповедта гласеше: четирима конници от с. Хайнето; трима конници от с. Елхово; трима конници от с. Махалата; двама от с. Дервеня; четирима от с. Арабаджиево, в числото на които влазя поп Минчо; трима от с. Гюрюджий — с Бойча Русев; четирима от с. Гюнелийска махала; петима от Стара Загора начело с Коля Райнов: командующи сам Узунов — всичко с началника 25 души съзаклятници-революционери. Заповяда се на атилци да приготвят 35 ката турски 583 костюми. В тях ще се облечат юнаците в деня на нападението.

Високата заповед на Узунова се изпълни. Хайничани, елхов-ци, дервенчани и махленчани заедно с конете си се явиха в Стара Загора (…) Гюнелийци, гюрюджийци додоха и се установиха в село Арабаджиево. В качеството си на гости те се разположиха по къщята на созаклятниците от същото село. По совета на Ганчева Узунов отмени разпорежданието си по направата на чирпанската засада. Заповяда, щото Филипов[216] заедно с десет боричани да се яви в Гурбетито и там да чака неговите заповеди. Филипов изпълни заповедта. С боричани числото на четата стана 40 души. Моля, това е половин ескадрон конници-созаклятници, упражнени в строй, но решени да влязат в бой.

На 5 февруарий всичко беше готово. Юнаците чакаха. Чакаха и конете им, като ядяха болджа-ечемик в плевниците и яхърите на созаклятниците. Чакаха и турските костюми, за да изиграят ролята, която им се предназначаваше. Узунов и Колю Райнов Пантата по цели нощи сновяха между Арабаджиево и Стара Загора. Събираха повиканите на оръжие юнаци и ги учеха как да действуват и какви неща да си приготвят за нападение.

От село Арабаджиево бях назначил: Мънчо Гергев, Вълчо Славов Сийреков, Добря Пехливанина-Палата и негова грешност поп Минча. Мънчо Гергев на никакво оръжие няма вяра и упование освен на пищовите, които ги взе от циганите. Опитвам юнаците:

584 — Като ще отървем Левски, сетне за вази как мислите?

— Ще отървем Левски, че ний и в Марица да се издавим, за нази е нищо. Само Левски — защото нямаме втори Левски на света!

Острят камите, изтриват и мажат револвери и кобур-пищови и пушки шишанета и чифтя: „А-а-ах! Кога ще се мерне Левски, на очи да кажем на агата: как се кара Левски? Дано се случат някои и от българските шпиони, черни души потурнаци…“.

Узунов с напрегнатост и безпокойствие чакаше известие от пратеника си в София, когото проводи от Търново. Изминаха се около 15 дни от деня, когато той тръгна за София, а никакви известия не пращаше. Пратеникът, заподозрян в Орхание, турските власти го втрапарчили и под конвой го откарали в София и го хвърлили в „магарешкий рай“ при другите созаклятници. Това Узунов не знаеше, затова се и сърдеше на пратеника си. Дълго време да стоят юнаците по къщите беше непрактично: може да се предизвика подозрение. Трябваше пак да се чака известие, а никакво известие отникъде не дохожда. Трябваше да се прати нов пратеник. Проводи се такъв.

На 8 февруарий излезе пътник-юнак из Атила и замина към Борич[217]. Това беше Дончо Фесчията[218]. Дончо отиваше в Дилян[219] да узнае как стои делото на Левски и скоро ли той ще бъде прекаран за Цариград. Ако дилянци не знаят това, ще отиде в Докум[220]. Ако и там не знаят, ще отиде чак в Роман (София) и оттам ще телеграфира така: „Стара Загора — Кундураджи Никола[221]. Кьоселето е скъпо. Подпис: Фесчи“. Значи: Левски е обесен. Или: „Пращам ти днес или утре заръчаното кьоселе“. Значи: Левски ще бъде откаран за Цариград известно в кой ден.

На 12 февруарий в къщата на поп Минча в село Арабаджиево разговаряхме се с Узунов за нападението на трена и освобождението на Левски. Илюзии: Как подхвъркат конвой и [с] усилен маршрут ще прехвръкнем оттатък Балкана с освободения, а оттам — в румънската територия… В това време пред нас се изпречи Райнов Колю Пантата и подаде телеграма Узунову. Телеграмата носеше подписа на Дончо Фесчията, подадена от Пловдив. В нея се говореше, че Левски е обесен на 9[222] февруарий в София.

Новината произведе потресающе впечатление в душата на Узунова: той заплака, заплака и поп Минчо, а Пантата скръцна със зъби и строго се закани да отмъсти за обесения. Не оставаше друго, освен да се разформира четата, а юнаците да си разотидат там, кой отгдето е дошел. За да утешим юнаците от скръбта, която като гръмотевици ненадейно падна и удари юнашките им сърца, като им казахме, че Левски обесили на 9 февруар в София (за когото бяха решили — имот и живот, само Левски да се избави, хиляди българи да се изгубят, само Левски нека е жив — казваха те, — защото без него България няма да се освободи…), поканихме юнаците в училищните стаи, та ги нагостихме. И Узунов им даде наставления, като ги насърчи: на Левски на място [то] той остава[223] в прегнатий хомот против турците кръвопийци.

Наскърбени и ядосани, те се завърнаха по домовете си и отново се заловиха за своите домашни работи.

С турските костюми се случи едно голямо нещастие: захвърлени в една празна бъчва в избата на Стефана Сливков, бидоха 586 изпоедени от молците и мишките. Ключовете на релсите бидоха турени в една смазана кошничка и захвърлени върху поп Минчовия таван. И те ръждясаха, защото не станаха нужда за втори път.

Узунов и това направи: с окръжно към работниците на освобождението той извести за смъртта на Левски и ги насърчи с примери от историята на гръцко[то] и сръбското освобождение. Окръжното му насърчи работниците: отвсякъде се получиха отговори с обещание, че дело[то] ще се поддържа.

Атанас Узунов, чорбаджи Цвяткова син, от с. Арабаджиево стана и с Коля Райнов отидоха в Стара Загора: ще повика членовете съзаклятници на комитета на заседание в Стара Загора през настоящий февруарий.

— Кой ви й учителят? — попита Узунов.

— Учителят в село Арабаджиево е Минко Минев, млад, красив и интелигентен момък, трудолюбив, обичлив към всекиго, строг, деятелен; съзаклятник и пръв работник в комитета. Помощник и кандилавтин — Сивчо Широв, който хем помага на даскал Минка в училището и учи при него, та се притотвюва за свещеник.

НЕГОВО ВИСОКОПРЕОСВЕЩЕНСТВО СВЯТИ ТЪРНОВСКИЙ МИТРОПОЛИТ, Г. Г. ИЛАРИОН МАКАРИОПОЛСКИЙ[224] ЩЕ ДОЙДЕ В Г. СТАРА ЗАГОРА. От старозагорската церковна община с окръжно членовете от общината известиха по всички села в околията, та поканиха селяни — мъже и жени — да се пременят в новите си дрехи, да додат в града да посрещнат негово високопреосвещенство и да му вземат пастирската благословия.

587 Българскит народ отдавна жадуваше да види народен български пастир-владика. Народът разпален и отдавна очаква да види български владика. Разчу се и всички се научиха, че иде български владика в Стара Загора. Кой е този българин, кое е това каменно сърце, което не ще почувствува, пукне и събуди, да иде и посрещне народния си пастир и попоборник владика… Като се рече, че еди-кой ден ще доде български владика в града, в този ден, кажи че всички от селата мъже, жени и малолетни додоха в града и се приготвиха в Бадемлика[225] да попресрещнат негово високопреосвещенство Макариополский.

В този ден ний, свещениците, бяхме се установили на първо място. От града и селата — мъже, жени и деца. Турци и туркини, евреи и еврейки, турчета и еврейчета… Яйце да хвърлиш, няма где да падне! Толкова народ е събран в Бадемлика. Турците се уплашили, като видели толкоз български народ на едно място… За депутация бяха избрани Колю Ганчев Кундурджия и Колю Карагеоргев Касапина да идат в Казанлък да поканят негово високопреосвещенство. Колю Ганчев беше възседнал моя кон, а Колю Касапина — собствения си кон. И двата коня бяха прочути в хода „раван“, но не бяха пътували заедно, както се случи сега. Нашият духовен големец, поп Порфир, писмено, още от село кога бях, ми поиска коня да иде до Чанакчийските лъджи да посрещне н.в. преосвещенство. Но где е Колю Ганчев, нему кога ще се падне? Ганчев по̀ големец, ама поп Порфир няма известие. Поп Порфир ми се разсърди, но като доде владиката, забрави да се сърди.

На владиката за квартир бяха приготвени къщите на Тодоракя Хаджигеоргов. Хванахме зазъбици да се въртим по голия баир Бадемликя и да чакаме. Ето ги идат: зададоха се Колю Ганчев и Колю Касапина, но конят му беше каздисал и след 10 дена умря. Ето [след] половин час и владиката се зададе и пристигна. Изредихме се свещениците, та му вземахме владишка благословия. А народа от пайтона благослови. И го заведохме в хаджи Георговите конаци. Додоха му на визита градските първенци, бейове и турци, еснафи и евреи. Селските свещеници седяхме три [дена], та го разхождахме по визи[ти] из града. Още за изкусуряване оставихме градските свещеници, а нам даде отпуска.

ОСВЕЩЕНИЕ ЧЕРКВАТА „СВЯТИ ВЕЛИКОМУЧЕНИК ГЕОРГИЙ“ В СЕЛО АРАБАДЖИЕВО. На 13 януар 1873 год. за тази неделя поканихме негово високопреосвещенство, та доде в село, та ни освети церквата. На друго село не беше още ходил. Доде негово високопреосвещенство с архимандрита си поп Костадин Витанов[226] от Трявна и с дяконите си архидякон Стефана и дякон Василий[227]. За квартир му бяха приготвени къщите на поп Минча Кънчев. От града не бяха всички свещеници дошле, но от селата в околията всички свещеници дадоха. И много народ се събра от града и селата, защото нигде още владиката не беше освещавал церква. Заведохме владиката на вечернина в церквата и го доведохме в квартира[та], моята къща. Владиката, уморен от път, оставихме го в къщи сам да си поотдъхне.

Поп Велчо (Козия крак), напил се, като паяк заброндил, та се зачервил като рак, избалачил онези ми големи биволски очи, доде и от коня не слиза, бута коня срещу вратата и с коня ще влезе в къщи при владиката. Пита ме с висок глас:

— Къде е дъртакът?

— Върви си — ниско му говоря, — не си за там.

— Къде е дъртакът?

— Върви си.

— Къде е дъртакът, тебе думам…

— Ей владиката в къщи, него ли търсиш?

Слезе от коня, та влезе в къщи: на владиката метани щеше да стори, да му вземе благословията. Той отдалеч се наканил, още прага непрекрачил, и се затири: хайде на владиката в полите. Владика[та] се уплаши, завика:

— Поп Минчо, поп Минчо, какъв е този поп?

— Какъвто го виждате, ваше високопреосвещенство…

— Скоро го извлечи навън!

Аз го изтътрих.

Сутрената дядо владика освети церквата и поп Велча изключи от енорията му. Поп Велчо му се сърди и иска да каже, че аз съм придумал владиката, та го изключил от енорията му. „Козия крак“ изключих от него, но за енорията си сам се изключи и на владиката от пазвата взема благословията заедно с молитвата. В този ден изпроводихме негово високопреосвещенство в града. В този ден рукоположи свещеник Тодора С. Близнаков от Дервеня, а задякони Черня от Дълбоки (Сава).

ДОГДЕ НЕ СЛЕДВА В ГРАДА И СЕ ОДОБРИ ОТ ЧЕРКОВНИТЕ ЧЛЕНОВЕ, НЕ СЕ ПРИЕМА ЗА СВЕЩЕНИК. 590 Костадин Новачков от Топракхисар се приготвюва за свещеник. Заведохме го в Стара Загора при негово високопреосвещенство да го изпита. При владиката бяха черковните общинари и голямата глава хаджи Господин Славов. Владиката повика Костадина Новачков, захвана да го изпитва. Костадин Новачков за всичко отговори най-отлично. Но нали не е ходил при дяда си хаджия да му мий паниците или надникне, та му замирише в кесията, не може да стане свещеник. Дядо владика каза на Костадина Новачков да се приготви и дрехи направи: ще [го] рукоположи, когато излезе по селата по осветяване на церкви. Обади се рунтавата бяла глава, та каза на владиката:

— Ваше високопреосвещенство, догде не доде да учи в града, не се приема за свещеник.

— Няма нужда от учение, негова учител [е] бил вечер свещта.

Или искате да изпитам онези, които вий ми препоръчахте, та ги запопих? — каза владиката.

Подхилна се белоглавият хаджи-ага.

— Добре, ваше високопреосвещенство, ами още брада няма…

— Ти не гледай брадата, ами в главата — докачено каза владиката и захвана да говори, че няма от кого да се пита…

Дядо хаджия мисли, че на поп Порфира заповядва:

— Ваше високопреосвещенство…

Но негово високопреосвещенство не рачи да слуша никого, сам върши… Изрина ги от черковната община и нареди все духовни лица.

На 16 януар дядо владика освети джамбазката черква и задякони поп Стойча от Дервеня.

На 17-и същий освети памукчийската черква „Свята Богородица“, запопи поп Стойча Дервентски и задякони Костадина Новачков от Топракхисар.

На 18 януар освети ахиевската черква „Святи пророк Илия“, запопи поп Костадина Новачкова, а задякони Велча Желев от Трънково.

АКО СТАНЕ ПЕТКО ПЕНЧЕВ ПОП, АЗ СТАВАМ ВЛАДИКА. Петко Пенчев е родом от с. Ахиево, но е учител в Гюрюджий. Иска му се окаяний да стане поп за Гюрюджий, но гюрюджийский чорбаджи Генчо Пеюв иска пък владика да стане, ако стане Петко Пенчев поп. Не знам владиката какво ще ги прави? Петко Пенчев владиката ще го запопи, ами чорбаджи Генча кой ще завладичи? Патришкото гръцко магаре. Ако стане чорбаджи Генчо Пеюв владика, за владиката няма епархия. Но за чорбаджи Генча Пеюв има: ще пасе патришките гръцки магарета. Ако стане Петко поп, за попа Минча няма енория. За поп Минча не мисли Генчо, той не е гладен за енория…

Заведох Петка Пенчев при владиката и казах, че селата Гюрюджий, Джуранлий и Могила са [моя] енория, която отстъпвам, за да се запопи Петко Пенчев за тези села, защото Петко Пенчев е мой чирак.

— Ами без тези села можеш ли стана едар с останалите? — каза владиката.

— Ставам, ваше високопреосвещенство.

— Да се приготви, ще го изпитаме в Ахиево днес.

С Петка Пенчев придружават [ни] братята Иван и Диню Русеви, Цвятко и Йовчо Ганчеви от Гюрюджий, Петър Димов и Драган Спасов от Могила.

На 19 януарий освети негово високопреосвещенство трънковската черква „Успение пресв. Богородици“, запопи Велча Желев от същото село и задякони Петка Пенчев.

На 20 януарий освети опанската черква „Света Троица“, запопи Петка Пенчев за Гюрюджий, а задякони Доня Попстойнов от Карабурун.

На 21 януарий освети черквата „Свята Богородица“ в Гурбетито[228], запопи Доня Попстойнов, а задякони Неделча Попхристов от с. Дълбоки.

Оттука отиде негово високопреосвещенство в Пловдив да владичат негово високопреподобие Гервасий Левкийский за епископ, помощник на митрополита Панарета. Гервасий беше игумен в Араповский манастир „Св. Неделя“ (…)

592 ПОП МИНЧО СЛУЖИ С РЕВОЛВЕР. Негово преосвещенство не се бави много време в Пловдив, скоро се завърна в Стара Загора (…) Митрополит Иларион Макариополский ме много обикна (…) Които го окружаваха от града, бяха все наши съзаклятници и мислеха, че и той е с тях и на тяхното мнение, но те са излъгани.

Караджалийци ще осветяват черквата си „Святая преподобная Параскева“. Додоха, та ме калесаха с една стара турска желтица-ирмилик, 24 гроша. Същата калеска била и на поп Теня Попдимитров[229] от Гюнелийската махала. Калесали и негово високопреосвещенство да иде да освети черквата в с. Караджалий.

Поканих една чета от село, та отидохме в града. И заедно с владиката тръгнахме за в Караджалий. Минахме през Гюрюджий. Владиката по покана от селото направи им водосвет, закачи турската лира, поотдъхна си, почина малко. И тръгнахме за Караджалий. Придружи ни и от Гюрюджий друга тълпа конници. Ами от града и [от] други села, които тръгнаха — са неописуеми… Вина хубави и владиката му потръкнува, и дякона, и дяконче, и поп, и попче. Лесно се пътува с револвери по пътя. Правят веселба. Владиката се радва…

Квартир за владиката беше приготвен в Караджалий в Цвятко Иванови. Сутрената аз бях служащ с владиката. Поп Теню му 593 дръпна едно херувико 4 глас и владиката се зачуди: в село такъва свещеник да живей, а не в Цариград! Дядо владика освети черквата и направи в село около 10 водосвета — 10 турски лири — и се повърна в квартирата [у] Цвятко Иванови. Пи си кавето в къщата, а ний, свещениците, в другата къща. Дядо владика повика поп Минна да иде при него в къщата, в която си пи кавето. Отидох при дяда владика, направих метан, целунах му святата десница и се изправих насреща му като лалугер… или пък дръмник… Чакам какво ще ме пита…

— Поп Минчо, вий сте служили с револвер в черквата литургия? — попита дядо владика.

— Не е лъжа, ваше високопреосвещенство, ето го под джубето… — И показах револвера с калъфа насреща му.

— Защо така?

— Защо ли, ваше високопреосвещенство, вази Гръцката патриаршия ви мрази… Може патриархът да откупи и проводи някой цариградски янкесаджии, гръцки клефтита, да ви убият. И те не мислят, че щели всред черквата или олтара да ви убият. За тях все едно… Стига желанието си да изпълнят. Нашите свещеници — кой под трапеза или чин, на кълбо един върху друг — от страх ще изпукат. Но аз, като се изправя на царските двери, и дяда владика ще избавя от смърт, и клефтито ще освободя от този свят…

— Калимавката е моя — каза дядо владика.

Дядо владика право каза, че друго не може ми помогна, освен да си вземе калимавката, а главата ще остави в юлмекя на въжето за турски правдини, за български мюзевирлици. Тази ми беше съдбата за греха на револвера, с когото служих, за да се освети 594 от дяда владика и отдалеч да съсипува турците во време на битка. Дядо владика ме опрости с едно целуване [на] св[етата му] десница.

Свещениците бяха нащрек: за какво ме вика владиката, не знаят…

Юнашко сърце не трай — хората казват циганско… Излязох вънка в другата къща при поповете. И още никой ме непопитал защо ме вика владиката, аз извадих револвера изпод джубето и го потупах насреща им: „Ето го… И владиката нищо ми не стори. Само го благослови и ми каза, че мюзевирджиите пари не струват, защото друго нещо ще ги последи…“.

Кой ша й този мюзевирджия? То бил чаталестобрадатий поп Станчо от Стара Загора. Поп Станчо! Ще отскубнем едина стрък от русата ти мазна трънка! Не си чекай носа. Мюзевирджилъкът ти не струва пари; ще я отскубна тази чаталестата [брада]…

Негово високопреосвещенство замиина за в Новозагорско. Поп Станча изпроводихме в Стара Загора с гюрюджийски Еня, който поуплашили в корията гюрюджийска. А другите свещеници ми додоха на гости. В дисагите си на коня имах един кръстат тестемел, свързан с пари: алталъци, бешлици, гологани, турски пари. Тези пари са от ръсене. Владиката, кога светеше вода в черква, остави мене да ръся. Витанов тури дискос за парите и стои при пангара, та гледа и щом останат малко за ръсене, вземе диската и сипе пари в един тестемел. И като каракачанско [куче] — дигне опашка и из черквата навън…

Друго прави дядо ти поп, кога ръси хората: казува им в бакъра да пускат, че сетне в диската; че като изръси, излей водата в умивалницата и сипе парите в тестемеля; и той навън като ябанджийско в сливи… От поп Костадина видях, той ме научи. Той беше владишки протосингел, родом от Елена (…)

595 Кога отидохме в нази, повиках поп Ивана Попстойнов да свалим дисагите от коня.

— Какво й в дисагата — тежи? — попита поп Иван.

— Пари, какво й, диш-парасъ.

— Едни дисаги пари, брей… Ний ходим с владиката, ама за нищо не сме — каза поп Иван.

— Дайте да ги прочетем — казаха другите.

— Не щат четене, ами скоро колете енизаралията и вино точете — каза поп Иван.

Колкото ходих с владиката, пари не бях оставил в къщи, все в дисагите седяха досега. Владиката може да вдигна един юк пари. Не слуша дяда хаджия, ами колкото души додоха за свещеници, всичките ги запопи. Само Димитър Русев беше останал и него в Северна България, в етърската черква рукоположи. Дядовото хаджиево училище артиса, не се плаши този стар владика от чорбаджии, само е тамахкяр, за което сетне, по-подир, ще пиша.

Трътнахме му един гуляй тая нощ и сутрената си изпроводих гостите.

ЧЕРКОВНА ОБЩИНА. Негово високопреосвещенство се завърна през велики пости от Новозагорската околия, та доде в Стара Загора и изново ни събра всичките свещеници от околията при него си на заседание. Старите общинари изключи, а постави общината от свещеници да я управляват, без да се меси билец. Поп Порфир пак си остана на първия пост. Сега не е епитроп, ами е владишки наместник. Наредихме общинарите. Сега ще заведем владиката да го окъпем в баните и да го изпроводим с живо и здраво, окъпаничък и чист, бял като сняг.

Дядо владика уреди енориите така, без да наскърби някой свещеник.

ВЛАДИШКИТЕ ПОПОВЕ. Негово високопреосвещенство проводи мене, поп Минча, и поп Руся ахиевски да идем напреж на баните, да му приготвим стая и от ближните села плъсти и нови черги, да наловим и раки.

Отидохме с поп Руся на Старозагорските бани. Приготвихме за владиката царската стая (тъй се нарича тази стая); обадихме на Казанка, на Адатепе и Янаклари; скоро мухтари[те] и старейте да додат на лъджите, че владиката иде и поповете му дошле напреж да обадят. Додоха мухтарите. Казахме да донесат плъсти и 2–3 черги, хубаво вино и от адатепенския каймак-вода; да намерят някои момчета да уловят на владиката раки; ний сме владишки попове. Всичко се извърши от селяните.

Днес да доде владика, утре — мина се три дни. Владиците — ний с поп Руся. Хубай ни хранят: ракия и вино и адатепенска вода. Тръгнем да се къпем: постилат ни, слугуват ни като на владика. От селата чули, че владиката [е] на лъджите. Додат, та питат: „Кой е владиката?“ „Тези са владишки попове, владиката още не е дошол…“.

Известачът доде и каза, че до ½ час владиката е в лъджите и ний с поп Руся излязохме, та го посрешкаме. Владиката пристигна и първата му дума беше: „Поп Минчо, раки налови ли?“ „Всичко е приготвено, ваше високопреосвещенство“. На ума си: ами ний артисахме като боб на Великден. Калугерин забравя ли; раки, та раки.

Всички свещеници додоха с владиката: от града и от селата. Окъпахме владиката и го приспахме. Владиката спи, а ний гуляем. Разходът [е] владишки, какво[то] изядем и изпием. За всичко владиката отговаря.

ВЛАДИШКАТА БЪКЛИЦА. Сутрената на втория ден поп Иван Нейчев, без да го питам, каза ми: „Дядо поп Минчо, ще ви кажа нещо, ама да мълчиш. Без владишко знание новите общинари взеха ви Малко Кадиево и на поп Руся — Сюлюмешлий. И това повечето поп Станчо извърши“.

Бяхме му поударили на гладно, като се бяхме окъпали сутрената. Кога ще трая: казах на поп Руся и той — огън… Скарахме се със свещениците; дин, иман и аврат [вяра, религия и жена], кой ти гледа, че владиката слуша в царската стая? Станах, та отидох при владиката, и поп Руси след мене.

Казах така:

— Ваше високопреосвещенство, гдето ръкоположихте новите попчета, подписите, които ви подписаха, че има вакантни енории, детиши ли бяха или общински?

Поп Руси плаче.

— Защо питате? — каза владиката.

— Защото новите членове отнели ми едно село от енорията и на поп Руси едно село. Ний си не отстъпваме тези села от енорията.

Дядо владика каза:

— Бъдете свободни, аз не ще да забравя, ще им наумя.

Когато говорех аз на владиката, поп Станчо гледаше през джама на прозорцата. Аз се обърнах към него и му потупах револвера под джубето. И откачих бъклицата с виното, та я подадох на поп Руся. Поп Руси плачеше, ама скомандари владишка бъклица под джубето и навън из стаята: куче влачи… Тази бъклица, пълна с вино от 5–6 литра първо качество, Тодораки Хаджигеоргов таман я донесе и остави и ний я закачихме. Владиката не я знае. Владишките котаци Тодораки ги беше залъгал с курабии, проводени от града.

598 ДА ЗНАЙ ПОП СТАНЧО… Като се псувахме не с всички свещеници, но с някой и друг от новите общинари, не рачихме с поп Руся да обядуваме на общата софра, ама си купихме две кутии сардели. Казахме: „Бир да й пости. Ще се наядем и сетне окъпем. А пък от владишкото вино като пием, не остава грях. Сега е владиката с нас. Ще се окъпем след него в светената лъджа…“. И то беше.

Поп Руси взема бъклицата под джубето, аз хляба и сарделите и два лимона в джоба. Минахме отсреща реката, та отидохме горе на баира в гората при кайнака. Отворихме архивите и седнахме да гуляем. Ядохме, пихме и правихме дова на Тодоракя Хаджигеоргов, че беше намерил такова вино: то не е вино, ами шампаня.

Поп Руси каза: „Да знай поп Станчо, ще ни обади“. „Ще обади на Рашка ли? Нека обади…“

Рибата изядохме и кутиите закачихме на един габар: барем някой козар да зарадваме, като ги намери. А виного не се изпива. Казахме: „Да живей дядо владика и Тодораки Хаджигеоргов, ний не сме долни, а владишки! Удари му, че я тури под джубето, че да слезем на лъджите“.

ЩЕ ТУРЯ ФЕСОВЕ. Дяда владика измихме в банята и ще го изпращаме до Адатепе. В това село направили параклис. Дядо владика направи един водосвет в него, даде им приличните пастирски наставления, почерпахме го от кайна[ка] още една адатепенска вода, взехме му благословията. И като тръгна, каза: „Има наскърбени попове, да им повърнете селата назад, че турювам пак фесове…“. Бутна за Казанлък…

МНОГО ПОПОВЕ. Изпроводихме негово високопреосвещенство, върнахме се на баните, та се окъпахме още веднаж. Посръбнахме и си тръгнахме за в Стара Загора.

На Айбунар (Мечи кладенче) ще направим още един пиян гуляй. Бъклицата излезе наяве, но не знаят, че е Тодоракева. Пиян ли, пияни ли?… Разчепка се въпросът и нищо не стана. Захванаха да се въртят джобове. Случи се от заптиите, които бяха с владиката, единът се върнал и си отива за в града. Поп Станчо и още някой и друг си отидоха с него, а ний останахме отподир, но работата малко омекна към кавгата, а към пиението не.[230] Както да й, отидохме в града благополучно. Тази нощ гостувах у поп Ивана Попстойнов карабурунеца. Вечерта доде Колю Ганчев, Петко Сахатчията и Пенчо Хаджиславов. Направихме един добър гуляй. Разправих на Ганчев за караджалийската работа и за бъклицата на лъджите. Повикахме и поп Руся — къщата му близо.

Поп Иван зачул малко, че Еню Пеюв коджа сплашил поп Станча. Ако беше се случил Бойчо Русев — спукана му беше работата…

Поп Руси:

— Аз ще го добия — да прекарам…

— Кого ще добиеш?

— Поп Станча — отговаря поп Руси.

Ганчев се смей:

— Остави го да си отдъхне. То се знай кой ще го нагласи този мюзевир, ами не ходи нашироко.

— Окъпахте ли владиката си? — каза Сахатчията.

— Окъпахме го и като памук бял го избелихме в банята…

— Кой му беше изтривачът в банята? — каза Сахатчията.

— Той си има човек, ако иска — или поп Порфир и Витанов.

600 НАРОДНА ЧАДОЛЮБИВА МАЙКА. Майка ми досега мине беше продумала такваз дума, както сега ми продума и съветва. Майка ми всичко, кажи, отчасти знаеше и чуваше какво ще се върши и с каква цел се събираме, но си мълчеше и шеташе не само на домашните си, но и на гладните хрътове-турци, от които не деня, не вечер оставаше без тези гости: да им готви и слугува, но пак й не дотягаше; или тя сама си е знаела какво й на сърце.

Както сякогаж си чета и пиша в стаята и непотребни и опасни писма късам и ги горя в огъня, така бях и сега разположен не толкоз, защото още не бях си починал от далечния път — Обруклий. На стаята ми вратата се хлопна. Отвори майка ми, хлътна в стаята и затвори вратата подпре зад гърба си.

— Мамо, какво има и какво ще ми кажеш? — попитах я.

— Попче-е, остави се от тази работа, гдето сте я захванали: е свята, но мъчна.

— Мамо, каква ни й работата, та е мъчна?

— Мъчна е, синко… Това турско царство се не превзема лесно.

— Отгде позна, мамо?

— Аз чувам какво хортувате и виждам тези обружени с пушки млади мъже: 10–15 души додат вечер, та те вземат и до сутрената пак ви доведат — никой да ви не види.

— Какви ти се виждат тези млади мъже, мамо?

— Те са комити. Вий мъчно ще съборите турското царство, защото сте малко и пушки нямате.

— Ка’щяло да нямаме пушки! Я гледай: в къщи имам 5 пушки, револвер и кобур-пищови, и сабя; и още ще си набавим.

— Мъчно е, синко, мъчно е… Язък за децата ви… Ще ви обеси турското царство, а децата ви ще останат гладни, голи и боси… Няма никой да ги погледне и помилува, защото има и българи турци…

601 — Мамо, да мълчиш, че главата ви отрязвам и тръгвам в бойното поле. И за три дни ще потъпчем този гнил труп, защото като мухи ми се виждат турците!

— Попче, ти не знайш, когато турците идеха от мората[231], колко роби и робини донесоха. Лежаха едни в дядо ви Владеви на Ахърито, че носиха на конете си робини; имаше една попадия и снаха — и двете робини; попа и сина му заклали, а тях взели робини; имаше и момчета, и момичета носеха… Сутрената, кога да си вървят, качат ги на конете си, закачулят ги с фереджи; те късат и хвъргат фереджите и на кавак с глава надолу падат от конете. Те ги бият и пак качват изотзад на коне си. Ами за Сърбия колко турци извървяха от Стамболско?!

— Мамо, ти гаче още не си кандисала да шеташ и переш голите въшливи турци! Да им печеш всеки ден по една пещ хляб, да колиш най-хубавите пилета, кокошки, баници. И кога се наядат, искат петмез или мед сууклук. За нази не остава една лъжичка масло да се облажим, а на тям с гърнето маслото: сами си готвят и тургат масло. Хеле кога си правят перинч-халвасъ — най-много масло и шекер отиваше. Тези голи красти в техните къщи не знаят оризът бял ли й, или черен, но в българските къщи всичко на кефа им… Но скоро ще им приседне. Ще ги изгоним като кучета! И дядо Иван е с нази, и той ще ни помогне… Ами и той няма ли пушки и топове, и донски казаци с големите катани?

— Дядо Иван като е с вази — вярувам! Но много инсан ще стане зян…

— Ще стане, зер, без кръв свобода не става! Чу ли! И да мълчиш, че главата ти отрязвам…

— Ще мълча — заплака и взе вратата на гърба си и из одаята навън…

В моята къща беше свободно да се говори пред баща ми и майка ми, но от комшиите си се много пазех, защото не ги вярувах. Тям ще съобщя, кога приближи востанието. На двамата си братя, Славя и Стоенча, не бях казал. Не че ги не вярувах, но защото са до мене близо и всичко им готово за востанието, кога востанем. Брат ми Йорго беше малолетен. Ходеше на училище. Всичко усещаше и знайте какво се работи за востание.

В село, кажи, по-многото човеци вече бяха под знамето ми. Най-деятелните ми юнаци бяха следующите: Гоната Мирчев, Руси Д. Бакърджията, Иван Стефанов, Вълчо Славов Сийреков, Господин Димитров, Димитър Широв, Янко Станчев, Мънчо Гергев, Сивчо Тодоров, Атанас Д. Дишленев овчарят и най-верен циганчето Иван Гюзеля; а другите са все по-подирни; и в тях има юнаци и страшни пушкари. Всичко ни беше в селото мед и масло. На шега да кажем за нещо, наистина се извършваше: толкова съгласие и послушание имахме в селото си. На турчин не давахме да възне, затова бяха нарекли турците селото ни Карадаа кююсю (Черногорско село).

603 СТРАШНО ЛОШО МЕ ЗАКЪЛНАХА. Добри Арабаджията от Шипка донесе заръчаните ками в джобовете, които се работиха в Габрово. И додоха от ближните сола да им ги раздам. Случи се тая нощ и поп Паскал в черковските стаи. Донейде като се собрахме, попяхме си и посръбнахме си. Поп Паскал се радва и плака от радост. Като се поразтихни, приключихме черковските порти, извадихме изведнъж камите: на всекиму в ръцете сабя се лъсна, захванахме да ги въртим из двора черковски и да се извъртаме около черквата. Поп Паскал и него не оставяме, и той върви с нази на едно-две (раз-два не знаехме). Казах на поп Паскала: „Казваш нейде каквото си видял, брадата ти до чокана отрязвам!“.

Даскал Минко Минев тая нощ беше си отишол в Стара Загора. Отиде си сутрената и поп Паскал в града. И отишол при Минка Минев, та му казал:

— Даскале, страшно видях, та се уплаших!

— Какво й това страшно, дето си видял? — попитал го даскал Минко.

— Не можа ти кажа: страшно ме закълнаха…

— Хеле, хеле, кажи, дядо попе.

— Не можа, Минко, онова, което го рекоха, познах, че ще го направят… Не ме питай.

„Ех — рекох му — ти знаеш“ — рекъл му Минко Минев. И ми каза, като доде в село.

ШПИОНИН. Теню Малъккоюв, който ми беше казал: по-добре турчин от къпина гем да му удря в устата и на гръб да го нося, а не поп да ми заповяда да му помагам за училище да прави… сърби го… Ще го вапса с фъскасиена боя. Този човечец, 604 Кючукя Теню, като знайше, че почти всяка нощ се събираме в общата черковна стая — къщата му е много близо до черквата и училището, дошол отрано, та се скрил в стаите училищни, в които нямаме нужда да влизаме. И кога се събирахме вечер, черковски градишки врати отвътре заключувахме и караул си поставяхме Ивана Гюзеля.

Тази нощ, като се бяхме събрали, та се разговаряхме и за комитетски работи, и за други частни и интересни къщни частни неща, дума по дума споменахме и което не е за нашата уста лъжица, както орханийци и тетевенци изядоха попарата на Арабаконашката клисура. Попитахме се: от Стара Загора по Стамболйолу где има такова място, гдето да се пресрещне и по-лесно обере царската хазна? Един каза: Еледжик, че няма близо село, друг — там и таме. Аз казах, че най-лесно може се извърши тази работа при Девебарганъ, циганската чушмя, гдето Балабанджията обра кадията; че има страшни долчини и гора, селата далеч, Марица близо — дип, като види човек зора, да се хвърли и удави в Марица…

Свършихме разговора. Казахме: „Хаде да се почерпим и попеем“. Музиката се курдиса, няма кой да слуша: всички пеем. Вратата се хлопна, отвори и Кючукя влезе в общата стая. Озърта се като изтърван заек и плахо, уплашен гледа. Седна, захвана да прави шашармалъци; удря се оттук и тук по страните с шамари и говори: „Я-я, не удряй бе! Защо удряш?!“ Уплаши ме той: отвънка всичко изслушал, но не можол да намери време да излезе, защото караулът варди, по-лошо, ако го види. Светнах револвера под джубето, та станах на крака. И всички скочиха. Остана само Кючукя, както беше седнал. Запях песента „Вятър ечи, Балкан стене, сам юнак на коня…“. И хванахме се на ръце да играем хоро. Шест пътя завъртях хорото и шест пътя го замерях в гърдите, но револверът изпущам над главата му из прозореца навън… „Стига. Изпроводете дяда Теня да си отиде. Той е добър човек. Хъ, Гьозел, заведи Теня дяда си Кючук“.

Още тая нощ повиках Атанаса Д. Дишленев. Той му й сват и овчар. И много се обичат. Да го попита: какви пушки снощи се гърмяха във вашия двор — какво ще му каже. Атанас Д. Дишленя много го изпитвал, но нищо се не измамил да каже: „Не съм чул нищо!“ — тъй казвал и втресен бил от люта попска треска. Казал на свата си Атанаса: „Свато, гледам ти се водиш с попчето: моли му се да прибере наш Стоенча при него си както другите. Той му е лелин зет, белким него не верува?“.

През деня дотътриха ми Стоенча, та го удянах в нашето бърдо и стана наш. Казва Стоенчо, че баща му щял да се пукне от страх и треската мъчно щяла да му премине, догде Топучката Иваница го не веси. Циганката беговица бай и от два камъка цяр: един на главата, друг на краката. Че пак да иде да прислушва какво се говори по комитетски работи…

КАРАБЕЛАТА. Отидох на Ахърито. Карабелата Атанас се напил и ми каза:

606 — Аз знам каква работа вършиш!

Аз го хванах за яката, потеглих го настрана, изхлопах револвера в гърдите [му]:

— Какво ще правиш, попче? — попита Карабелата.

— На дармон ще те дупча с револвера, че нека знайш…

— Моля ти се, попче, не ми трябва нищо!

— Трябва ти не трябва, работата си гледай. И пак иди се наплюскай с вино, че ела ми хортувай.

Ай тъй е: догде му не изплашиш очите, не влиза в кошарата (…)

ТАЛАСЪМ. Приказува Ластовицата, Любомирова[232] коруджия[233], когато беше се чуло, че Хаджи Димитър войвода и Стефан Караджа бяха по Балкана с четата си[234], Ластовицата отишол да варди зайци една вечер. И като седял на дървото отгоре, излезе един заек. Казва:

607 — Взема го на кез, та го замеря, то стане човек, колкото една топола висок. Снема пушката долу, то пак заек. Дигна пушката, та го замеря, то по-висок стане.

— Че гръмни върху му. Хайде, какво има — казах му аз.

— Не ми държи да гръмна — каза Ластовицата.

Господин Димитров, за да му потвърди лъжата, каза:

— Видяхте ли, нали ви казувах, че това нещо и аз го видях. То е таласъм.

Скочи онази ми ти Ластовица, та заговори:

— Видяхте ли, и Господин го видял! То е таласъм. То е…

— То е страх — казах му аз.

Както и Джалъзоолу в него време, и той ходеше да търси Хаджи Димитрови другари из кориите, че приказва на дяда Руся, Бойчев баща, в Гюрюджий: като ходел в корията, намерил под една круша много круши нападали; и много му се ядели, но не смеел да се наведе да си вземе ни една. Дядо Руси му каза: „Че какво има да си не вземеш?“ — „Дирникът ми не държи, Русе чорбаджи“.

Мушиката, Ластовицата и Джалъзоолу са турски юнаци: много лесно ловят кокошките и баниците, че и мед искат…

КОЛЮ КАРПУСЧЕНЕЦА. Когато подгонихме с дякона Викентия Хаджи Таировата Мушика, през нея вечер отидохме на Караджалий в поп Нейкови, та повикахме Коля Карпусченеца, та го задължихме: да ходи няколко дена с нази по бал каните да научим де, къде, какви места има, защото ний ги не знаем, а той ги знай…

БАЛЮ НАЙДЕНОВ. С дякон Викентия се върнахме пак в Гюрюджий, та се събрахме с нашите юнаци. На хаджи Таир ага чифчи-кеясъ Балю Найденов и братята му Желю и Нейко бяха с нази.

Казах на нашите: като поженат, който има близо снопи при хаджи Таирова нива, да ги вдигне и като се разчисти наоколо, да запалят снопите му; тази година тъй ще подреждаме агите… Балю скача: още отсега иска на нивите на трева и неженато да гори нивите на любимия си изедник — на комуто от хляба се храня, тъй думаха изпървен, но сега Балю стана друг.

БАЩИНО СЕТНО НАСТАВЛЕНИЕ. Дядо Руси Пейков, Бочев баща, в Гюрюджий заболя на крака и приближи да умира. Повикаха ме да го изповядам и причестя със свято причастие. Кога даваше сетното си наставление, най-подир му беше думата, че да се не делят от хората за народните работи — свободата — и никогаж да не приемат за селски мухтари да стават. „Аз живях толкова, какво оставям? Имот и друго нищо! Удрете, та се освободете от турците, както се освободиха гърци и сърбите. Удлете, удлете… длете…“ — каза, и това беше. Предаде Богу душа. Той беше от прочита на книги много развит чоляк.

АДАТЕПЕНСКИЯТ ЗАИМИН. Мария Донковчина, която адатепенският заимин я беше взел зорлян за жена и година време не я беше пуснал от къщата си навън, сега я вземахме от него, та я доведохме на градската черковна община. И оттук я изпратихме в Мъглижкия манастир. И до днес си живей християнка в Казанлък.

ДИШЛИ СМАИЛ. Този Дишли Смаил живееше в с. Майнасли, Новозагорска околия. Беше много богат. Казуваха хората, че имал едно каче желтици. И наистина имал. Той ги не спечелил, ами ги намерил, та ги извадил от земята.

Узунов ми проводил писмо от Стара Загора да му заведа 4 души юнаци и аз 5-ия. Повиках Теня Митев от Трънково, Бойча Русев от Гюрюлжий, от нашето село Арабаджиево — Мънча Гергев и Добря Пехливанина, та ги заведох в Стара Загора при Атанаса Узунов в братя Георгя и Димитра Хаджидечеви и Колю Райнов — в комитетската стая. При Узунов в комитетската стая заварих Коля Ганчев, Николакя Стоилов, Пенча Хаджиславов, Стефана Сливков, Димча Стаюв, поп Ивана Попстойнов и Георгя Хаджидимитров. Големецът предложи, че пари трябва за оръжие и трябва да пообаберкуваме някои и други от богатите аги, както сега ще идем да оберем Дишлията Мустафа в с. Майнаслий. Е, е, Кара Мустафа, как я гласите? Ще може ли тъй лесно да се обере Дишли Мустафа? Той има оръжие. И имаме ли приготвени юнаци, които да извършат тази работа и да се не уловят? Или пък може да удари някого с пушка от нашите юнаци и остане в двора му. Както на Аладжалий удариха Дълъг Грозева брат Пеня от Трънково: другарите му избягаха, а Пенева труп остана 610 в двора на дръвника да го замергат турчетата с камъни. Но тяхната работа е овчарска. Ний ще я вършим юнашки: с техните камъни тях по главата!

— Колко души юнаци ни трябуват, да нападнем Дишлията, да го оберем и да се не подирим или хванем?

— 12 души юнака — каза Узунов.

— Не знам, не съм ходил в Майнаслий… Поп Еню дали има в него село работници?

— Аз ще ида в Гюнелийската махала при поп Еня. Бойчо Русев ще иде в Старо Гюнелий като на гости в дядови си. Мънча, Добря и Теня ще наръчам на Стояна Попиванов в Старо Гюнелий. Дядо поп е много пъзлив, но нему нищо няма да му се каже. На Стояна ще кажем, той е юнак, мъжага е. Гечиндя какво направи генджалийските цигани и черкези. Изтрепа ги на моста и отърва конете, които ги бяха откарали. Вий, Кара Мустафа, ще останете при поп Нейка в Караджалий с юнаците. Ще проводите поп Нейка да иде да шпионира Дишлията. Ще гледаме от неговите аргати да турим един на ръка и в селото да имаме място. Пушки няма нужда оттук да носим: от поп Еня и Попов Стояна ще си набавим; само револвери и ками са нужни да носим. Коне ще трябва да имаме, доколкото ни са нужни. Аз този кучар с трима юнака го обирам…

— Как ще го обереш с трима? — попита Узунов.

— Ай тъй, ще го обера: ще чакам харман и кога има на 611 харманя за вете много, че кога духне силен вятър, ще хванат всичките хора из село да веят, то се знай, че и Дишлията ще вей. Кой претикова и отмита, други веят, Дишлията по бели гащи тютюн пуши. Всеки се загледал напреде си и нашироко не вижда. Вечерта, като се зададат говедата, ще се намъкнем с тях заедно в чифликя. Като се стъмни, ще хванат да носят от вятата храна в хамбаря. Един от другарите ще държи загъната пушка в ръце. Който донесе чувал с храна в хамбаря: „Мълчи, не крякай!“ Двамата ще го вържат. И тъй един по един всички ще ги извържа. Най-подир агата ще хване да се пита и озърта: Къде отидоха тези пезевенци? Ще доде и той на крака сърдито да ги търси. Хъ и него сега: „Мълчи, убит си. Вържи го! Хъ сега пара-а-а…“. — Ето се навзехме на пари, но аз, ако да говорех как по-лесно да нападнем и да вземем желтиците на Дишли Мустафа, не одобрявам тази работа.

— Защо не одобряваш? — каза Узунов.

— Защо ли? Страх ма й да не стигнем прясното вмирисано арабаконашко събитие в диарбекирските тъмници да го усолим… Щом хванем да обираме, да крадем — работата ни не е свята, не е народна, ами само един вид хайдутлук. Размислете, не е ли така? Аз си вземам юнаците и ставам, та си отивам, че вий, както видите за добре, него да извършим.

Всички ми поддържаха мнението и оставихме обира висящ за второ заседание. И Кара Мустафа, големецът [се] съгласи.

ПЕТИМНИТЕ СЕЛСКИ ДЕЧИЦА. Селото ни Арабаджиево [е] разположено 2 ½ часа на юг от Стара Загора и 5 часа на юг от село Карабунар. През селото минува Стамболйолъ. От гладни и голи турци не можем къщите си от въшки да очистим: през вечер или ката вечер все ще си имаме от тези въшливи келепир-гости. Фитки, кокошки въдим и храним за тях. Деца плачат за кокалче, яйце или масълце. Майка му го мири: „Мълчи, мълчи, чедо, не остана. Да доде някой душманин, какво ще му сготвя да плюска, като няма, и мене, и баща ти ще бий!“. То пак плаче: „Мамо-о-о, искам кокалче!“. „Мълчи, дете, то акано, агата акано яде…“.

Теглиха селските хора усан. В града какво виждаха: голият плъх от въшки не вижда айран в къщата си, а в селската къща е разположен — освен другите безплатно ястиета, ами баница с мед, петмез или шекер полята… Бая и циганите се перчат: от айран или ишумик долу не бива! Аша кортармас — нали й Хасан или Ахмед.

МАШИНКА ЗА ПЪЛНЕНЕ ПАТРОНИ НА РЕВОЛВЕР. Казах на дякон Викентия, че като не можем лесно да си купуваме патрони, няма ли време да си купим машинки да пълним празните. Викентий намерил в Пловдив един златар, та направил машинка за пълнене патроните и калъпи, по 5 куршума изведнъж да излива едното калъпче. И донесе, та ги раздадох на няколко души по една машинка и калъпче; и пак едни дисаги с нови револвери.

613 ОТГОВОР. „Господин Узунов, питаш ме какво направих, гдето ме беше задължил. Ходихме с Коля Карпусченски по планината няколко дена, та разглеждахме места, пътеки, вода, села и храни, за което е още далеч востанието.

За войводи имам приготвени следующите: Бойчо Русев и Еню Пеюв от Гюрюджий; Теню Митев от Трънково; Петър Кълвачов от Топракхисар, и то, ако не пие вино; старий дядо Велчо от Шахпазлий; Недялко Нейков от Ахиево; дядо Хинчо и Ганчо от Чараджий; Руси от Балаклий; Петко Демирев от Ахърито; Тачо Райков и попът от Обруклий; Руси от Карапилит; Дойчо Д. Аладжов от Сеймен; дядо Колю от Хайнито[235] — вижда ми се, като че само мечки знай да бий; Мънчо Гергев и поп Минчо от Арабаджиево. Имам и други приготвени, но кога доде времето, ще ги назначи, който вдигне народното знаме и поведе българските народни освободители срещу неприятеля насреща за свобода кръв да лей. Той ще се припознай за воевода“.

Всичко Мара уредила и калците си пощи…

ЩЕ СЕ ВЛАЧИ, НЯМА ЩО, ХОМОТ! Трудно и тежко, но впрегнахме се, ще се влече, че краят къде ще ни затътрети, не [е] знайно. Не се минува нощ да ме не тътрят в някое село за комитетски разправии. И колкото се умножават работниците, по-много работа ми излазя. Виж, някой се отпънал от някое село, напуснал си работата и иде при мене да го закълнавам и прибера в комитета. Забележах едно нещо, но в твърде малко лица: някой 614 си имал на някого човека вражда и иска да си отмъсти, като й минал под клетва и станал работник; а не знай, че то си има закон и устав от ЦРБ Комитет.

ЕН БАШ ПАПАСЪ (НАЙ-ГОЛЯМАТА ГЛАВА — ПОПЪТ). Поп Порфир, епитропът, поп Руси, поп Иван Сербезов, поп Вангел, поп Иван Попстойнов, поп Иван Нейчев, поп Костадин Новачков, даскал Стефан Хаджизафирев, даскал Стефан Хлебаров и даскал Минко Минев бяхме поканени на гости в Памукчий от свещеник И. Сербезов и учителя Ст. Хлебаров. Също и на Ахиево — от свещеник Руся и учителя Ст. Хаджизафирев. Направихме гостите и в двете села.

Поканих ги и аз заедно с учителя М. Минев на гости да додат в Арабаджиево. Носехме си и пиене, като отивахме в нашето село. Слязохме от конете при Трънката, воденица до пътя при кладенеца, да си погуляем и посръбнем винце. Случи се по това време, та замина на Емин бея ханъмата и още други кадъня с нея в два пайтона, които идеха от с. Карпусча. Те нищо не продумаха, но аз казах, че продумаха за поп Вангела: „Окаяното попче, и то поп станало! Владиката му обръснал брадата!“. Поп Вангел хем дребен, хем и онази пущина едвам набола кондили. Казах, че рекоха: „Този пък най-голямата глава попа“ — за поп Порфира. „Те ме знаят, малко ли съм заминувал покрай конаците из улицата… И каква кал и камъни съм ял от читачията!“ — каза поп Порфир. Те се кикотят.

Поп Порфир и поп Вангел бяха от старото правителство, а другите — от новото централно управление[236] в Балкана. Когато бяхме на гуляй в Памукчий, между гермята на черкез Господина и Карагьол, доде една кокошка около нас, та си пасе по земята. Всички си опитаха револверите в нея, но тя си кълве по земята и при-стъпува и хич не иска да знай какво се вий на главата й. Без гърмене на субат не бива. И аз ще опитам револвера си. Вдигнах джубето и нещо се лъсна в ръцете ми. И казах: „Момчета, гледайте, кокошката като ходи, главата й ще клюмне или падне на земята“. Аз изотподир мерех кокошката всред гърба, но куршумът сполучи, та я прикла и главата на кокошката падна. И кокошката заперперка и хвана да умира. По-скоро я оскубаха и хайде на жарта! И всички казаха, че дядо поп, вярно, където замери, и там удря. И втори път не се опитва, това стига. Поп Порфир:

— Страх ма й от поп Минча. Куршумът му напразно не пада — каза.

— Дядо поп Порфире, видя ли нашата войвода какво прави? Кокошката като ходи, главата й с тек-куршум взема, ами ако… — каза даскал Стефан Хлебаров.

— Какво каза, даскал Стефане? Войвода, ха, хем ваша — каза поп Порфир.

— Дядо епитропе, ами като сте попове, белким във вази юнаци за войводи няма? — каза даскал Стефан.

— Ха-ха-ха-а! Видя ли, даскале, аз кога да ида на някое село, без поп Минча не отивам! Той като й с мене, не се боя от никого и много достове има по селата. И всички го слушат каквото им каже — каза поп Порфир.

616 В Арабаджиево гостите се умножиха, но гуляят беше в черковските общи стаи. Поп Порфир и поп Вангел я оцапаха, като взе да завърти Недялко Нейков саблята, който доде с Рахня Кирев отсетне.

Стана всичкото яйце в чорбата. Хубай го забелиха. Да знай Мара кога й кумувала…

ХАДЖИ ХАШИМ БЕЙ[237]. Хаджи Хашим бей е стамболия. Той беше изпроводен от Цариград за каймакамин в Стара Загора. И като беше каймакамин в града, Ариф бей умря. Хаджи Хашим взема жена му и стана бей в Голямо Кадиево на чифликя. Той беше блага душа.

Кара Илия от същото село направил един дяволски дюкян на една кола отгоре и накъдето ще, нататък кара, та продава вино, ракия и други бакалски дреболии.

Поп Порфир и поп Иванови ни поканиха да ги придружим до града и ще направим по едни гости. Тръгнахме от нашето село и пристигнахме дяволската механа на Кара Илия, която я беше изпречил насред пътя при дядова Гичев кладенец. Тук се спряхме, та послязохме от конете да честитим дяволското на Кара Илия и да се понакадим малко от Бакхусова тамян… Когато се бяхме поразположили, зададе се хаджи Хашим бей с няколко негови хора турци с пушки и копои: ходили по лов и носеха 2–3 заека. Хаджи Хашим бей, като да замине покрай дяволското дюкянче, извиках му: „Ге-ялъ (ела)“. И той доде и седна при нази, когото послужих с едно вино. Сръбна той от виното ни и той заръча една ока. И стана да си отива и продума: „Аз знам защо ходиш — каза хаджи Хашим бей. — Думата аз знам. По-сетне ще 617 я разчепкаме“. Оттук като станахме, май не можохме да вървим като пред големец, но като на сватба кушия правехме и коджа от коне падание и калимавка търкаляне имаше по пътя. И както да й, отидохме в града, та си повърнахме визитите.

ПАЧАТА И КУРБАНЯТ. Отидохме с поп Паскаля двамата на Топракхисар да венчеем на Къс Ивана сина му Пеня. Като бяхме седнали на кумовата трапеза, на която бяха насядали като орли при кума на трапезата, виното се разкарва от ръка в ръка и се излива в оките като вода; гайдите свирят; младите хрипкат и играят, та се пукат… Старите [бяха]: дядо Марин Пенгиря, дядо Пеню, дядо Вълчо Конгала, дядо Желю Кълвача, дядо Филип[238] Чапана, дядо Иван Хороза, дядо Михал Балахура, дядо Иван Котана и Осери-дрянка Кокеня. В кумово здраве и чест и ний се бяхме разположили на кумовата софра. Аз като яврук по-много слушам. А поп Паскал като седнал при акраните си (връстниците си), удрят яйца за масло. Пенчо Йоргов отива да калесува дяда си Желя Бороджията в Трънково да доде на маслоосвещение в баща му дяда Йорга в Ахърито. Село Ахърито моя енория. Пенчо Йоргов доде, та ни покани с калеска за сутрената в понеделник да идем ранко в дядови Йоргови, да извършим тайната. Обади се, та попита дядо Желю Кълвача:

— Дядо попе, за какво ва търси дядова Йоргов син Пенчо? — каза дядо Желю Кълвача.

— Дядо Йорго от Ахърито берял душа да умира. Вика ни син му да идем сутра да го изповядаме и причестим — каза поп Паскал.

618 Дядо Желю Кълвача му оживяла думата на корема: дядо Йорго бере душа, ще умира, иска да се наздраво научи. Пенчо Йоргов се връща от Трънково и като да замине покрай двора на Желя Кълвача, дядо Желю видял Пенча, повикал, та го попитал:

— Кога се разболя баща ти, та викаш поповете да го комкуват? — попита дядо Кълвач.

— Кой ви каза, дядо Жельо? — попитал Пенчо.

— Дядо поп Паскал… — казал дядо Кълвач.

— Не е болен, ами ще светим масло сутра, та додох да ги калесам. Ходя, та калесах и дяда Желя от Трънково да доде на гости.

Сутрената станахме рано, та отидохме в дядови Йоргови. Извършихме тайната. Дядо поп Паскал подканя:

— Хъ-ъ, Иванке, пачата и курбаня.

Седнахме и още каве не сме пили.

Пенчо [е] подучен от баща си какво да каже, кога го попита. Тамам се гуркаме да пием каве, дядо поп:

— Иванке, пачата кога ша й вчукаш чесъна?

Пенчо хлътна в къщи и носи дисаги на рамото си. Каза „добро утро“ и доде, та целуна ръка на поп Паскаля и мене.

Дядо Йорго попита:

— Много скоро ходи и доде, Пенчо?

— Що има с този кон, не можа да го удържа, ще ме събори от гърба си. Ами за дяда поп Паскаля нося един хабер. Не е добър, но Бог да го обръща на добро — каза Пенчо.

— Какво й, Пенчо? — попита поп Паскал.

— Ваш Йорги нарочно търсеше човек да проводи да ви търсят, 619 но разгеле намери мене в Бонева дюкян, та му казах, че сте у дома… Каза ми Йорги: правиш какво правиш, да се не бавиш, да вървиш, че хаджи Койчо берял душа, щял да умира. Искал с тебе да се види сетно, последно виждане и да ви целуне ръка, да се опростите. Плачел за тебе…

— Кольо, Пенчо, скоро коня ми — каза дядо поп.

— Стой, дядо попе, да ври курбаня, хапни си, че тогава си върви — каза дядо Йорго.

— Ша варя, Йорго, о-о-о, стари приятели сме, да ида сетний път да се видя…

— Стой, дядо попе, на пачата чесъна счукаха, от нея си барем хапни. Бабата я направи с яйца и каймак. И масло кавардиса. Стана за владици пача!

— Не може, Йорго-о-о, коня!

Качи се и замина препуском за в града.

Мина се малко, много [време], кой ракия пие и мезе яде, кой още кавето си духа да изстине и да го изпие, дядо поп изтропа на вратата с коня: „Йорго-о-о-о, аз го не направях дотолкова-ъ-а! Ша са дохожда с кравай на сина ти по Великден. Хаджи Койчо здрав, проводи ай това кюпче да му напълниш с курбан, да са натъпани…“. Наеде се дядо поп с пача и курбан и напълни едно кюпче с клъст курбан за хаджи Койча. И си отиде в града. Като че хвърча дядо поп къде града за хаджи Койча [и] обратно назад за пача и курбан: много обичаше пача. Като чете по гръцки, говори: „Кога ша вчукат на пачата чесъна…“. Или ако се хлопне нещо, той пак говори: „Хъ-хъ-ъ, на пачата чесъна чукат…“. И пак си чете, та се пука. Хората мислят, че и в четмото има думи „чесън“ и „пача“ по гръцки язик.

Дядо поп ли ще ходи с кравай на Великден или дядо Йорго, не се знай…

620 БОРИЧАНИ, СТОЮ ПОЩАТА. На 25 марта 1873 година през нощта кучетата залаха на човек. Лаят, та се пукат. Грабнах револвера, изскочих навън из вратата, сътнах на кучетата, та ги спрях да не лаят. Този човек, когото залаха кучетата, той беше наш Стою Пощата от Борич (Чирпан).

— Що ви носи в това време, Стойо? — попитах.

— Тук ли й Кара Мустафа?[239]

— Защо ви трябва?

— Писмо му нося от боричани.

— Я дай да видя писмото, да му видя подписа.

— Заръчаха ми нему да предам писмото.

— Дай подписа да видя, че писмото пише до хаджи Господина Славов в Стара Загора.

— Мене ми заповядаха писмото в собствените ръце [да дам] на Узунова!

— Кара Мустафа е в село Джамбазите. Ще го намерите в къщата на Станча Петров, бакалина. Какво ново от Чирпан, Стойо?

— Новото: ще колим, ще бесим, ще обираме, ще убиваме. Затова съм дошел при големеца, ще му искаме волята. Ако позволи, ще видите бача си Стоя…

— Стойо, какъв страшен ще си тогава, кога и устата ви се напълни с турска кръв. Страх ма й… Чирпанци са май хвалипръдлевци. За тях памук — памук да дрънкат.

— Памук ли, дядо попе, ако доде време, ще видищ Пощата Стоя…

— Големи мустаци имаш, Стойо, турците се много плашат от такива палабуюклии, наричат ги бабаити (неустрашими). Стойо, отмори се… Хаде, догде се не съмнало, ти знаеш пътя за Джамбазите. Много здраве на Кара Мустафа. Да ми проводи писмото или препис от него. И на Станча носи много здраве.

Узунов оставил препис от писмото. Станчо Петров го изпроводил с турчина си Ибрахима. Ето как гласеше писмото:

„Решихме и постановихме, и чакаме вашето одобрение: 1) Да се обере хаджи Танчо и Кантарджията Йовчо. 2) В село Сакарлий хаджи Хасан ага да се обере, после да се отведе в сакарлийската гора и там на едно от стогодишните букови дървета да се обеси с главата надолу за наказание, гдето граби и мъчи селяните от околните села на неговия чифлик; и в Чирпан — Саид ага, змията, върлият душманин на българите в Чирпанско.

Юнаци имаме, но пушки нямаме…“.

Така свършваше писмото, написано от хаджи поп Димитра Ив. Коларов[240].

Узунов заповяда на Пощата да каже на хаджи попа: да приготвят в Чирпан 30 ката турски дрехи „гаджал-такъмъ“, юнаци имаме оттук. Боричани за три нощи приготвили 15 чифта турски дрехи. Заедно със зелените чалми и червените минтани бяха приготвени. Боричани чакаха личното присъствие на Кара Мустафа. Осъдените на смърт, на обир, на бой чорбаджии, агалари преспокойно си пиеха кавето и ракийцата…

На 9 април Узунов доде при мене в село, та го направих ново попче: с мои вехти дрехи и мазната калимавка на поп Еня. Новото попче ще пътува за Борич със Станчева кон от село Джамбазито.

622 „Поп Минчо, отивам за Борич. Там ще те чакам. На 10 априлий през нощта с десет души «работници» юнаци трябва да се явиш в чирпанската кория Памуклука. Същото е заповядано на Бойча Русев: да се яви с 8 души. В Памуклука ще чакате. Там ще ви посрещнат хора от Чирпанския комитет. Ще ви дадат писмо с мой подпис. Каквото пише в писмото, това ще извършите. Паролата на срещата е такава: чирпанецът «Добър вечер, бе, ю, че, бе». В отговор на това, ако чирпанецът каже «наши сме», това ще бъде человекът, когото съм пратил. Бе, ю, че, бе значи: «Български юнаци, чакаме бой». И замина за Борич Кара Мустафа. И пристигна на 9 април. В къщата на хаджи попа боричани имаха заседание.

— Имате ли хора? Приготвени ли са дрехите, оръжието? — попита Узунов собравшите се на совещание чирпанци.

— Дрехите са готови: 15 чифта потури, минтани, елеци, чалми съм приготвил — се обади Коле Ганчев.

— Прекрасно! Дрехите от Борич, юнаците и оръжието от Атила — работата е наред. Остава да се реши от кого да се начне: от хаджи Танчо, от хаджи Хасан ага, от Йовча Кантарджията, от хаджи Стама, от хаджи Неделча…

— Аз пък советвам от никого да не захващаме, защото пресен е урокът от арабаконашкото събитие. Моето мнение е да се избягват всякакъв вид нападения: било по обир, било по убийство. Трябва да се постъпва благоразумно, а не лудешката — каза със совещателен тон даскал Янко Кочев, турски чиновник (сандък-емини) и член в комитета.

623 — Благоразумието малко ще ни помогне. Отворете която и да е история на каквато и да е революция, ще видите, че нигде не се е практикувало благоразумието. Навсякъде убийства, клание, застрелвание. С благоразумие няма да отидем две крачки напред в делата си, няма да се почувствува от когото се следва, че има созаклятие — отговори Узунов Кочеву.

— Станалото в Орхание ни учи какво трябва да правим — каза Кочев.

— Виновникът е Общи! Той е постъпил нетактично.

— Нима ние сме много тактични!

— Ще се потрудим да бъдем тактични.

— Повтарям: съм и ще бъде против всякакъв вид политически убийства и обири. Умивам си ръцете от тях като Пилата от невинно пролятата кръв. Каквото щете, това вършете. Няма ме там, гдето има убийства и обири. Свободни сте в делата си. От моя страна няма да срещнете никакви спънки, но позволете ми да си отида — каза Кочев и напусна собранието.

Кочев излезе. В стаята се водвори дълбоко мълчание. Така, така… Но вопросът пак се не реши, защото всеки настояваше на своето, всеки доказваше, че най-лесното е да е с лицето, което той беше предложил. Доде редът на жребието. Написаха се имената на предложените лица върху тесни тънки книжки. Узунов ги разбърка. Пощата бръкна и напипа листчето, на което беше написано: хаджи Танчо. Всички се согласиха. Пощата печелеше.

И така хаджи Танчо ще се обере [на] 10 априлий през нощта от хората на Тракийското созаклятие[241].

«Тази нощ, на 10 април, ще додат 18 конника от заарските села. Трябва един от вашите „работници“ да ги посрещне в Памуклука, да им каже да чакат там, догдето им се занесат дрехите» — каза Узунов на хаджи попа в къщата на Стоя Пощата. Узунов беше заповядал да се явим на 10 априлий през нощта в Памуклука, а ний си изволихме да се явим на 12 април през нощта. На 12 априлий натъкмих и повиках юнаците, та ги нагостих в черковските стаи с месо печено в гювеч от Вълча Славов (Сийреков), който беше и той в числото при определените за работа юнаци. На 12 април, в четвъртък, часа по 10 алатурка изпроводих ги, та излязоха из село. И им заповядах: през Стара Загора да не минуват, ами през немазгянските турски гробища; и ще се съберат пред трите чучура чушмята с Бойча Русев и Коля Райнов и юнаците; и ще тръгнат по шосето за чирпанския Памуклук. А пък аз ще мина през Джамбазито и ще ви чакам при Алипашинското ханче.

«Не съм никак съгласен да се обират и трепят каквито и да било човеци, но кога стигна в Чирпан, ще се разправим с хаджи попа» — си казах и тръгнах.

16-те души конника [бяха] въоръжени с револвери, ножове, но без пушки и пищови. Само Мънчо Гергев не верува револвер, ами като натъкнал онези ми ти чакмаклии кременни кобур чифте, пищови, които беше откарал от циганите. Пачите им чак до носа му стърчат… Тези селяни са от старозагорските села с предводителя си поп Минча Кънчев от с. Арабаджиево. Събрахме се при Алипашинското ханче. И тръгнахме през нощта по шосето.

Стигнахме на определеното място. По моя и Бойчо Русева заповед юнаците наскачаха от конете си и нахлуха заедно с тях в Памуклука. А двамината с Бойча пешком тръгнахме тихичката по шосето, което дели гората на две половини. Мълчешката вървяхме, като мислехме, че ще срещнем «някого си», който ще ни каже: «Добър вечер». Ний ще му отговорим: «Бе, ю, че, бе». После и двете страни ще произнесем: «Наши сме». Около половина час и повече се разтъпквахме по шосето в тъмнината и с отчаяние се завърнахме при юнаците, защото нито знак чухме, нито пък някакъв человек срещнахме. Советувахме се и се съгласихме, че може би да е още рано, но напразно, защото боричени, които бяха определени да ни посрещнат, спяха преспокойно в къщите си, понеже делото на обира било отложено до второ разпореждание.

Настана полунощ. Първи петли пропяха в Чирпан, а в Памуклука никой се не яви да посрещне юнаците. Аз се ядосах, захванах да псувам боричани. Нищо се не чува освен лаяние на кучета и пеението на петлите. Кучетата и петлите отново млъкнаха. Конете се прозяваха под дъбаците, юнаците сърдито пъшкаха, но мълчаха. Извиках: «Крадлеков, боричанени, бе, ю, че, бе». 626 Не бе ни глас, ни послушание. Подсвирнах и изхоках. И най-сетне заповядах на юнаците да се намятат на конете си и всякой, отгдето е дошел, там да се завърне.

Нощта се превали, зора се сипна, когато юнаците един по един си тръгнаха по шосето или кой отдето му е поправ пътят към Стара Загора. Защото не им идеше да вървят заедно всички из един път посред пладне.

Аз сам отидох в Чирпан в хаджи поповата къща при Георгя Крадлеков (Узунов) и сърдито взех да му говоря:

— Кога сте отложили делото на обира за второ разпореждание? Защо не проводихте Пощата да доде да ми съобщи, ами съсипах юнаците си?! Може би и за друг път да ми станат нужда за някоя по-голяма и важна работа и ми откажат, защото ги лъжем, та ги трошим напразно… Аз не съм, не съм съгласен да обираме, колиме и бесиме за политически работи, защото с тези си постъпки скоро ще подновим арабаконашката постъпка на орханийските съзаклятници, да ги намерим в диарбекирските тъмници. Както и да е, да не хуля чирпанци, защото са хора алъшверишчии… Да им е да пиянствуват, да чапкънуват, виж, това добре знаят. Дръндари с дръндари! — разярено и сърдито напсувах хаджи поп Димитра И. Коларов пред Узунова, като му казах, че изпълних вашата заповед — какво ще ми кажете…

— Дядо хаджи попе, този поп много сърдит, ще ни изколи! Какво да му думаме? — каза Узунов с подсмивка.

— Какво ще му говориме, аз знам, че той е, едно, съсипан от път и уморен за сън, неспал, блъскал се из корията и Памуклука да търси човек според заповедта — каза хаджи поп.

— Не ще много дрънкане, ами каве, пелин или бяло вино да си подкрепя сърцето и уталожа ума. Че да се видя с Кочев и Георгя Данчев, че ще пътувам назад. За мене гледат хора и с нетърпение очакуват да се завърна в село… Узунов, аз ви облякох в попските си дрехи, та додохте у Чирпан, та се явихте ново попче. А вий сега ще ми дадете един кат от турските дрехи да ги облека и премина през селата до нашето село като ходжа или цял гаджал.

— Готови са — каза Узунов.

Доде Кочев, Данчев; Стою Пощата донесе един кат дрехи, та ги облякох и навих чалмата. Смяха се. Каза Узунов: «Дявол го не може позна…». Съблякох дрехите и след многото разговори проводихме Стоя, та изнесе дрехите напреж в корията. И аз се качих на коня, излязох из Чирпан и отидох в корията, та се облякох в корията в турските дрехи. Стою Пощата, да го бях учил, не щеше да му доде на ум: изнел и два пищова турски, които натъкнах на силяхлъка. Турих мойте дрехи в дисагите, а калимавката проводих с Пощата да я занесе на новото попче. Тръгнах си.

Из пътя никой не ме позна. «Селям алекюм», «алекюм селям…». Така я карахме. Минах през селата Куртбунар. Кеята ми развожда коня, догде си изпия кавето. Оттам през Арнаутино, но не слизах от коня. Отидох в Джамбазито на Станчева дюкян, при Станча слязох от коня. Кеята по-скоро ми взе коня да го разхожда. Станчо ме гледа и се подхилнува. Попита ме по турски:

— Ефендим, ти ходжа ли си или молла?

Отговорих му на български:

— Като кажи, че и малко хаджалък имам, но съм чист от правата вяра помак.

— Откъде сте родом? — попита Станчо.

— Откъде съм, от Разтурско…

— Откъде сте, за селото ви питам.

— За селото питаш: от с. Тъпчитрън, дето го казват постарому Извор.

— В коя каза е това село?

— В казата Стържиглог, дето го кажат Орхание.

— Къде живейте?

— При най-големия големец, пандъклийски султан.

— Къде сте ходили?

— При пашата във Фелибе[242], да го питам ще ли каже да мъчим гяурите.

— Че какво са ви направили гяурите да искате от пашата да дозволи да ги мъчите?

— Нищо не са направили, ама те са нам келепир, от Бога нам дадени, да ги впрягаме като волове и ездим като скотове. Те са роби нам, те нищо право нямат на този свят…

— С тези мъки ще ги накарате да се повдигнат против вас и освободят.

— Не можат го направи, защото няма това съгласие в бъгарите.

— Ще се съгласят един ден.

— Не можат, защото има от българите кръстени турци. Това татко ми й приказвал. Тези турци какви са тука?

— Единът й назърин, другият коруджи на нашия големец хаджи Таира ага, на когото срещният чифлик е негов.

— Прави ли ви зулум?

— То се знай, нали й турчин, има право…

— Хак ви й… Няма ли прахан?

629 Станчо ме познал, но турците не можоха. Мерихме си хабите с тях: «Мерхааба, я. Мерха яху». Черпихме се каве. Турците много ме харесали за бабаитин, казва Станчо. Служихме се със Станча и му разказах за всичко в Чирпан. Минах през Памукчий. И тук никои ме не позна освен свещеника, комуто тайно явих. Отидох си в село, съблякох се в нази и никому се не явих в тази турска форма.

Сутрената излязох къде черквата. Доде на Палата Добря жена му, Цвята, та ме подхвърли: «Мъжа си искам». Три пътя дохожда, най-подир я повиках настрана, та й казах: «Мъж ти отишол да краде. Искаш ли да ида да го хакна в дупката? Тебе думам да мълчиш… Той гдето да й, утре ще си доде…». Хеле се махна от главата ми, та се отървах. И си наскоро додоха с Мънча Гергев — които почивали и правили гуляй в Кеменчеджията Таня в Дервенмахле.

Хилядата лири на хаджи Танча, с които щяха да се купят оръжия за востаниците, останаха в същото кюпче, в което пинтийската ръчица на хаджията беше ги наредила и заровила в зимника под вехтата бъчва, в която баба хаджийка криеше орехите и делвите с петмеза.

ЯЛОВА КРЪЩЕНКА, КАКВОТО СЕЕШ ТОВА ЩЕ ДА ЖЪНЕШ. Дядо Йорго Енев от село Ахърито имал кумец в село Шамлий. И от три години време не ходил да им кръщава. За да си повърне заема, дядо поп Паскал скроил една търговска лъжа. Накара, та му направиха от цвете една китка, вързана с червен конец; 10 стотинки, турско ирмиличе, висна на китката като за кум калеска. Даде тази китка на дяда Йорга Енев, търговеца, та го калеса да иде в Шамлий да кръсти детето на кумеца си Владя: хем било мъжко, момче! Дядо Йорго взема калеската, отиде в Стара Загора, та купи дрешки на детето. Накара баба Йорговица, та оплете поясчето на детето, на края с червен конец пришита бабка. Напълни бъклицата с вино, та я тури в дисага. Баба Йорговица свърза дрешките, та ги тури в другия дисаг. Дядо Йорго, като ще кръщава, не пие не каве, не ракия като друга сутрена. Взема дисагите, та ги върза отзад на седлото, качи се на коня и замина за село Шамлий да кръщава на гладно сърце.

Кога отиде в селото, влезе в двора на кумеца си, кумицата му по двора ходи и къч хвърга. Дядо Йорго се двоуми: дали е кумицата му или друга жена, която дошла да шета на кръщенето. Дядо не познава, но кумицата му го позна. Отиде, та го посрещна: «добря дошел» му каза, калтато ръка му целуна и взе коня да го развожда, като го покани да поседне в къщи. Дядо Йорго не види, но кумицата бара дисагите да ги снима от коня и всичко видя какво има, дето го свързала баба Йорговица.

— Стой, кумице, какво ще правиш, не барай дисагите, че аз бързам — каза дядо Йорго.

— Куме, имаш дрешки в дисагите, къде ще кръщаваш, за това ли бързаш толкози?

— Те са аманет, кумице, но аз за друго бързам и работата ми й твърде теджил: като не можох да намеря онзи дявол Али ефенди Хататов в Кючук Дуванджи, ще го търся в града…

Дядо Йорго се качи на коня като сърдит поп с празна торба, много бръжко си отиде в село. Баба Йорговица го попита:

— Дъртьо, много скоро кръсти и се върна! И на тебе си, на името си ли кръсти детето?

— Не питай, че не можа в кожата си да се събера…

Дядо Йорго още си непочинал и неразправил на бабата си, Паскал повика на вратата от коня си:

— Иванке-е-е-е, добро утро. Тука ли й Йорго?

— Тука й, дядо попе, но й уморен, доде си от кръщенка, но много бръжко ходи и доде и на детето дрешките донесе назад. Не знам детето да не е станало нещо зян некръстено, не съм го разпитала още — каза баба Йорговица.

— Хъ, стига разправя, ела в къщи — каза дядо Йорго.

— Тук ли си, Йорго-о-о, честит ти кръщелник! Иванке, изнеси една ракийца да пия — каза дядо поп.

— Ракия ли? Не ща та, очите ми да та не видят… Хошунду на ухото си обица да го имаш — каза дядо Йорго.

— Ха-хъ-ха-а-а-а, Йорго, белким се сърдиш? — каза дядо поп и бутна коня, та си отиде. А дядо Йорго остана в къщи, та разправя на бабата си…

Каквото сейш, таквоз и женеш!

РЕВОЛВЕРИ. Викентия донесе 50 револвера, с когото тръгнахме по селата, та ги раздадохме и заобиколихме изново всичките села. И Узунов се дотътри в село.

632 ИЗПИТИ ПО СЕЛСКИТЕ УЧИЛИЩА. На много изпити Колю Ганчев дохожда и много се радва, като вижда, че почти всички за в работа станали съзаклятници, и им казва, че скоро ще принесем знамето българско на дяда поп Минча войвода: да видите лева как е зинал да лапа турци; от сърма се работи и малко му остава кусурът да се доправи.

Отидохме в Гюрюджий на Бойча Русев на гости. Узунов закълна едно ново попче; поп Димитра Русев. Бойчо Русев сърдит на Кара Мустафа зарад Памуклука, но ги опростих. Седяхме един ден в Гюрюджий. Хората не ни оставят да идват на работа да работят, като казват, че утре ще оставим всичко: за какво ни й работа.

Узунов и Колю Ганчев заминаха за Стара Загора, а ний с Викентия тръгнахме за Гюнелийската махала да научим поп Еню каква я върти из Новозагорско. Отидохме. Поп Еню ни извади списъка: догдето е ходил, работата си уредил и Димчо барутя не му стоварял с конския юк, да го раздава на работниците за фищеци. Оттука минахме през Старо Гюнелий и се отбихме малко при дяда поп Ивана. С него се друго разговаряхме, а със сина му Стояна друго. През Голямо Дуванджи се отбихме при Петка Люцканов, комуто бях скоро гостувал. И оттук — в Караджалий при поп Нейка. И нему скоро бях гостувал, но един от работниците иска да се оплаче от Гергьовски Господина, че уж нещо криво постъпвал. Но аз му забележих, че то остава моя работа.

КАРА МУСТАФА. След няколко дена Атанас Узунов се дотътри пак в село със Станчева кон от Джамбазите. И като поседя няколко дена, поиска да иде в Трънково откъде Гюнелийската махала. Аз го изпроводих с Господина, селския мухтарин, да го заведе в Трънково. Оттам Митев Теню да го заведе до Гюнелийската махала. Като забележих и на Узунов, че твърде да се не пречка из народа, да не снесем от зайче камила или кокоше яйце запъртък.

Атанас Узунов, Георги Крадлеков, Кара Мустафа, Атанас чорбаджи Цвятков син замина за Трънкаво и не помисли вече да се завърне в нашето село Арабаджиево. От Трънково — в Гюнелийската махала, в Сеймен, Стара Загора, Чирпан. В Чирпан се намерили с даскал Стояна Танев (Заимов) от село Тюркмешлий[243], Чирпанска околия. И двамата отишле в Хасково. И Заимов беше учител в този град Хасково. Дотука знам, че Узунов отиде. И нататък повече не знам накъде опъна, али в дупка се завря. Кога се науча, ще ви известя. Имайте търпение, работници.

ПОКЛОННИЦИ ЗА АРАПОВСКИИ МАНАСТИР «СВЯТА НЕДЕЛЯ»: Иван Степанов, Янко Станчев, Дичо Петков, Теню Господинов — от село Арабаджиево.

Недялко Нейков, Недялко Райков, Рахни Кирев, Стайко Дедов — от село Ахиево.

Поп Минчо Кънчев и дякон Викентия: 1-[вият] от Арабаджиево, 2-[ри] от Араповский манастир «Свята Неделя»; и Вълчо Сийреков.

635 АЛИПАШИНСКАТА ЛИВАДА. На 9 май 1873 година, в сряда, си приготвихме пътнина — ядене и пиене — в дисагите. Стегнахме конете и се качихме от село на конете. Дичо Петков напрегна гайдата. Викентия проводих напреж на Ахиево да им каже да се стягат, като минем през село, да се не бавим много. Отидохме в Ахиево: едни ни изпращат, други черпят, не можем да се извлечем из село май лесно.

Скендерлий, Авджи Дуванджи, Чараджий, Гьокпала[244], догде да ги преминем, избави Бог от пияни приятели. Мъчно се изминуват тъй, догде си не попеем и посръбнем. Гайдата и тя бучи, та се пука през селата: малко и голямо излизат по улиците, та ни изпращат като сватове или светогорци.

Алипашинската ливада е отстранена от селото около 15–20 минути на юг и заобиколена с две рекички вода, стои като остров между рекичката, която я окръжава [сред] водата. От ливадата около азмачето на север към селото Али паша се белеят чадърчета, в които привременно се подслоняват турските сеизи, та пасат на нов чумен атовете им. Също и на север, догдето ти вижда око, е така уредено с чадърчета и читтисани атове и турски коне хранени, пуснати на трева с по един турчин да ги пази.

Слънцето зайде. Пристигнахме на ливадата, слязохме от конете, та ги разтварихме. Взехме седлата им и ги наторихме из ливадата да пасат, а ний седнахме на гуляй.

АЛИПАШИНСКИЯТ ТЪРЛА-КОРУДЖОСУ Когато конете пасяха в ливадата зеления непасан тирфил и сегиз-тогиз се посритваха, та цвилят, като че не са пътували път и че ще гуляят, догде да се свърши зелената трева конски тирфил. А ний си бяхме насядали на зелената трева, та си гуляехме кой с вино, кой ракия. Днчо Петков напряга гайдата, та я пука. На този гуляй, на този чист въздух, на тази братска любов може да си помисли човек, че се намира в рай…

В това време доде при нази един не по-стар човек от нази с тек калем пушка, пищов и нож с черна дръжка. Седна отстрана и гледа, но нищо не дума: седи като дъб. Ний го послужихме няколко ракийки. Тогази продума:

— Вий гуляете тука, но по-добре ще направите да станете оттук да ви заведа в село в някой харманлък. И там има хубава трева за конете ви. Това място е страшно за вази. Да не би някакви лоши хора [да] додат тая нощ да ви откраднат някой кон.

— Тъй ли?! Свири, Дичо, на хоро! Ставайте…

Улових се за джоба, който бе опрян на коляното ми, лъсна се сабля. Хванаха се всички за ръце и поведох хорото с гола лъскава сабля. Извъртях три пътя хорото, светнаха се и револвер, с когото пушнах 6 пътя — след мене и Викентия същото. Същото щяха и другите да направят, но ги спрях. Само явиха в ръцете си револверите. Недялко Райков носеше си един турски пищов. Пачата чак до носа му лай. Извади, та пушна с него. Като топ гръмна пущината!

636 Разпуснахме се от хорото. Положихме хляб, месо и препечени с масло пиленца: ще ядеме, но ще има песни неизпяти, че тогава. Човекът, който седеше отстрана, та го почерпювахме и пиеше, кажи, колкото и ний пием, каза:

— Гледайте, турците като бягат в село, те щяха да додат тая нощ да ви плашат, но не бойте се, не е тяхна работа. Вий тука всички сте юнаци. Аз ще си ида в село и пак ще дода при вази тая нощ да ви другарувам.

— Бах, няма да ви пуснем. Бъдете свободни: ако сте гладен, тука при нази ще вечеряш; че сутра, кога тръгнем, и ти ще се освободиш да си отидеш в село.

— Защо не ме пускате?

— Защото не та веруваме. Ти каза да си отидеш и пак ще се върнеш при нази. Гдето да си правиш труд да си ходиш и дохаждаш, ще ви доде като харизано: ела са наеш, че с нази заедно ще гуляеш.

— Петко, ти ли си бе? Не можа да ви позная… Да ми кажеш право: турците ли ва проводиха при нази? — каза Викентия.

— От вази няма да крия: те ма проводиха да видя какви хора сте, тъй дармадан да си пускате конете в чаира. Мислеха да ви джирмят.

— Да джирмят ли? Мама им аз тям — на тези турци и че и вашата… Дръжте да го заколя! Вий не знайте какъв човек е този… — каза Викентий.

— Долу стой, Викентий! Този човек е наш и много добър ми се вижда. Той ще ни пази тая нощ, че сутра, кога си тръгнем, да ни изпроводи; че кога се върнем от манастира, ще му донеса едно цигаро да пуши тютюн…

ВОЙВОДО, КЪДЕ ПОВЕДЕ ТЕЗИ ЮНАЦИ ИЛИ УЗУНОВ ЩЕ ОТЪРВАШ? На 10 май[245] 1873 год., в четвъртък сутрената, стегнахме се, почерпихме се, качихме се на конете, почерпихме и телопазителя си и тръгнахме. Минахме през село Изиклери. Другите изпроводихме напреж да вървят. Като пристигнат Марица срещу Юртчий на скелята, да слязат, дето намерят хубава трева за конете и сянка за нази, там ще обядуваме. И заминаха напреж.

Поп Минчо, дякон Викентий и Недялко Нейков отбихме се в Чирпан да купим вино, ракия и месо печено за едене. Каквото трябваше, пазарихме си и отидохме с Георгя Данчев да се видим. Георги не чака да му продумам, ами ме попита:

— Войводо, къде поведе тези юнаци или Узунов ще отърват?

— Каква й тази дума, Данчев, или си играеш?

— Какво ти игране, дядо попе, той е уловен в Хасково на 4 май. Нямате ли хабер?

— Как стана?

— Ти ще се научиш…

— Ний отиваме на манастир.

— Какъв та й манастир наел?

Отидохме при хаджи попа[246], при Янка Кочев: и те потвердиха същото.

Майка му стара: ще вървим, че каквото става, да става! Узунов оцапал меха, че да видим дали не ще го наложи на нашите глави…

КАКВО Й ЛОШО ДА ТА ГЛЕДА КУЧЕ, КАТО ЯДЕШ, А ДА МУ НЕ ХВЪРЛИШ КОКАЛ. Излязохме от Чирпан и стигнахме другарите при Марица срещу Юртчий — под една гъста 638 [сянка] гуляят и напрягат гайдата. Същото направихме и ний, като пренесохме и новите питиета. Като се понагуляхме, полежахме и захванахме да се храним. В това време, когато ядяхме хляб, додоха двама турци, та се изправиха срещу нас: не сядат, не се махкат.

Викентия: «Какво й лошо да та гледа куче, като ядеш, че да му не хвърлиш кокал да гризе? Да… неговата мамка!» — каза Викентия. Дявол да ги вземе, те разбирали български! Нахранихме се и запалихме цигарите. И Дичо наду гайдата. Тези кучери се надуха да ни пъдят, като казаха: «Търпяхме ва, та са нахранихте, а сега да правите гуляй няма време, ставайте оттук!».

Нашите искат да ги хвърлят в Марица да ги удавят. Аз ги спирам. Недялко Райков турския[247], до носа му лай килето — гледа ме: само да му смигна и турците са натъпкани в река Марица. Мисли като им смигна, че няма никакъв грях! Турците не можоха да ни вдигнат. Направиха, та седяхме още един час, та гуляхме на техен инат. Видяха, че няма такъва човек, гдето да се уплаши от тях. Махнаха се и ний тогава станахме, та отидохме на скелята при саловете.

СМЕШНО. Всички се качихме на сала. Конят на Ивана Степанов не рачи да се качи, да влезе в сала. Салджиите бяха турци. Поиска от Ивана джоба, да удари коня. Иван не дава джоб. Поиска от всичките, никой не дава. «Аджаиб» — каза турчинът и забули на коня очите с един елек, та го качи на сала, та минахме.

Ще даде джоба, ама в джоба има змия лютица, нали ще стресне турчина.

639 МАНАСТИРСКАТА КАМБАНА. Благополучно преминахме Марица. Отидохме на дюкяна в селото Юртчий, та направихме един гуляй. Дичо Петков и тук посвири с гайдата, поразвесели зрителите, които бяха надошле от селото да видят каква сватба минува през селото. То не е сватба, ами манастирски поклонници. Оттук станахме и се спряхме на Хаджиелеския меркез малко, та си допълнихме мастилниците от Бакхусовата благоуханна миризма. И тръгнахме за Дервеня. И там направихме хоро и малко гуляй. Тръгнахме и минуваме турското село, на което мисля да му беше името Енимахле (или Дерекюю). Тука няма дюкян да се позапрем, но [с] песни и гайди преминахме селото, та се спряхме в Козбунар. И тука така. Викентия казва, че на Прангата ще се спрем повече: да си починем и ще хапнем малко хляб.

Стигнахме в село Прангата. Тук Викентия се разположи като в манастира. Набърже пилета клаха и пържени яйца: всичко беше от Викентия или [от] селото, като близо до манастира, [който] прави това угощение. Викентия писа писмо до игумена, негово високопреподобие, и го изпроводи с един човек, тако го принесе напреж. Хапнахме, погуляхме, попяха дружината. И Дичо Петков ги посъбуди и развесели с гайдата. По тези села народът спи меланхолически…

Тръгнахме от Прангата и ето манастира. Кубето се лъсна и звукът на камбаната се произнесе по реката надолу. Игуменът с всичките си манастирски клир, учители и ученици ни посрещна като божигробски гости и ни настани в стаите.

АРАПОВСКИЙ МАНАСТИР «СВЯТА НЕДЕЛЯ» — 11 МАЙ, СВЕТИ КИРИЛ И МЕТОДИЙ, 1873 ГОД. На 11 май, в петък, 1873 год., служих и аз в манастира. След отпуск на Христовата църква се нагостихме и захванахме песни. В манастира имаше училище за бедни и вдовишки деца да се учат, които се поддържаха от манастира. Дичо Петков напрегна гайдата. Игуменът дядо Герасим[248] каза: «Ще идем в Арапово на гости у Богоя». Гайдата засвири на лазарица, хванаха се нашите, учителите и учениците. Поведе хорото Недялко Нейков с гола сабля в ръка, върти лазарицата и лъска саблята в пътя към село Арапово. Игуменът и други духовни лица вървяхме след лазарицата. И револверите се пукаха из долчината, та им се пренасяха гласовете надълго бучене по река[та].

СЕЛО АРАПОВО, ПОП ХРИСТЕВА СВЕТИЯ. Като отидохме в с. Арапово, най-напреж отидохме да поздравим празника в поп Христеви. Поп Христо ни посрещна и покани в къщи.

Гайдата напряга, хорото се вие като змия, сабята се лъска в Недялковите ръце. Влязохме в къщи и захванахме да гуляем, да пеем. И още една гайда доде, но тя беше дивата, но нямаше що да се стори: и тя ще се слуша, дорде си поотдъхне нашата.

Светията на поп Христя — портретът на султан Азиса[249], изобразен на кърпа и турен на стената в къщата на поп Христя… Казах на поп Христя:

— Този пезевенкин що ще в къщата ти?

— Кой? — каза поп Христо.

— Ай този е! — дръпнах портрета от стената, цър-цър, скъсах 641 го на ножички и ги дадох на Недялко Райков, като му забележих, че: ще употребиш тези късчета вместо пачаври в коджакефалията пищов турски и ще пушкаш между револверите.

Случи се един гостенин у поп Христеви — не грък, не българин — на име Георги от Пловдив. Нямаше да продума друга дума, ами се изрази, та каза:

— Аз ви познах какви сте хора… Ще изявя и обадя в Пловдив на мютесарифина — каза той.

— Кога ще идеш при мютесарифина?

Като заповядах на попадията да излезе навън, защото беше обременена, и тя послуша и се помахна навън, аз скочих, та го улових за гушата и го теглих в другата стая. Смигнах на нашата гайда да свири, а другите да пеят.

Викентия домъкна един ператник-бакър. Попитах го:

— Защо ти й този бакър?

Той отговори:

— Да тече кръвта в него…

— Няма нужда, без кръв ще работим.

След Викентия влезе игуменът Герасим, та се помоли за Георгя да го освободим, като стана писмено поръчител за него. И Георги филибелията си призна погрешката и узна какво ще става с него. Моли се не, ами ръка и коляно целува. Оставихме Викентия да го шпионира и ако си позволи нещо да говори, след нашето заминуване да му видят работата. И догде да го опростим, ако имаше някой да пише, щеше да опише една история…

Оттук станахме и с лазарица отидохме в Богоеви, който пуснал един бакър вино, та го положи всред двора. Тука се уголеми хорото, защото нададоха от село много хора: мъже, жени и деца. Богоевото вино ни изтърси. Оттук много къщи посетихме все (със) същата лазарица и гръмот от револвери и коджакефалията пищов турски. Заобиколихме селото с лазарица, да го не хваща урочна болест, и тръгнахме за манастира. Когато минувахме реката, блъснахме хаджи поп Гедеона от моста във водата, защото не беше наш[250].

И тази нощ лежахме на манастира. На 12-и, в събота, си тръгнахме за в село. Викентия и той доде с нази, защо и него го гризеше Узуновата работа — болест.

Както кога отивахме за манастира с песни и гайда през всяко село, така и сега, кога се върнахме, но разменихме пътя си: ударихме през други села.

МЕРИЧЛЕРСКИТЕ ПРОТЕСТАНТИ. Кога минувахме през Караджоолу, изкарахме кадъните и турчетата, та ни изпратиха по улиците. И малко ни беше поздравлението от турчетата, защото мируваха. Отидохме на скелята Ташбурун, та минахме и си погуляхме под гъстата сянка на старите каваци, около които имаше стадо от овце, които пасяха. Повикахме овчаря, та го послужихме вино и го попитахме чии са тези овце. И той каза, че биле на един богат чифликчи-башия турчин. Съгласихме го, та ни продаде едно агне за 6 гроша. И като тръгнахме, взеха работниците две, станаха всичко три. Отидохме на Меричлери при Шишка даскал Никола Бакалина, та заклахме агнетата. Поп Петко ни покани в тях на гости. И той закла едно агне. Тази нощ направихме хубав гуляй.

Попитах поп Петка за даскал Киря, агентина на Екзархията в село Меричлери, пратен нарочно против протестантизма в Чирпанската околия. Даскал Киро — разпопений поп Сава[251]. Поп Петко ми се оплака, че го карали в Чирпан зарад протестантското училище и днеска дошол от Чирпан. А даскал Киро още бил под изпит в Чирпан зарад същото.

На 13 май, сутрената в неделя, събраха се почти цяло село при нази. След наставлението си казах: «Аз не можа намери нито [в] псалтира, библията, апостола и святото евангелие стихове, но с което можа, с него ще се боря: протестантска нива, ливада, царевица не пазете, карайте си воловете и други добитъци из нивята им, удрете, никого не почитайте».

Качихме се на конете и отидохме при протестантското училище, което имаше още останки от първата битка, та казах: «Вий, българи, които днес сте се излъгали, та се казвате протестанти, да вървите в бащината си черква, че който не слуша, вечер през коминя на къщата ще го извадим и жив одерем. Хайде-е-е, събаряйте!» И съборихме на училището им останалите диреци, които стърчаха[252].

С гайдата и песни ни изпроводиха из село навън. През село Гурбетито минахме, но тука не можа изказа гуляя. И научих, че Узунов за гърка хаджи Ставря го утрапарчили[253].

Оттук през Явузларе в Авджи Дуванджи; там свършили изпита на децата и седнали да ядат. И ний пристигнахме. От Ахиево бяха дошле да ни пресрещнат Димитър Нейков и други още приятели. Седнахме на софрата. Тука, на общата софра, беше и ефендито им поканено, когото мислеха авджидуванджийци за светия, защото говорел български и вино пиел. И с тях заедно хоро играел. А пък той да бил от най-проклетите варвари турци, останки еничаран.

Тука се пяха песни, но не такива, които ний обичаме, но песни, които са угодни на ефендито и на аретлика му Матя, когото ефендито със собствения ятаган закла като яре. Вместо защита — турски нож по врата: достлукът на турчина бил на коляното — казва пословицата.

Пяха песента [на] султана:

«Боже предвечний, отче небесний, светий, светий.

Милост и правду, мир, мир и любов.

Мир и любов, дай на земли…

Самодержавному султан Абдул Азису, нашему царю.»

Песента се пя за хатъра на едно куче!

* * *

Оттук тръгнахме. Гайдата бучи, песни и гърмеж от револвери, не ще питане…

В Скендерлий бяха дошле от Ахиево и нашето село, та чакаха. И като чуха гърмежа на револверите, пуснаха, та ни пресрещнаха и заведоха в Скендерлий. И догде се изтътрим из Скендерлий, бая се изпотихме от благоуханието на Бакхуса.

В Ахиево е неизказан гуляят, когото направихме: от къща [на къща] ни тътриха като кумове.

В същий ден пристигнахме в нашето село Арабаджиево. Хорото още играеше насред село. Тука посряшкането ни беше така: не като светогорци или ерусалимски поклонници хаджии, но като светни. Викентий съсипа револвера, който 10 пътя гърмеше и когото продаде на Димитра Нейков от Ахиево.

13 МАЙ 1873 ГОД.: ПОП МИНЧО КЪНЧЕВ. Като бяхме уморени, отложихме за 14-и; в понеделник сутрената заклах две агнета и поканих гостите, които захванаха от нази гуляя наред. В този ден вечерта, часа до 4–5, приключихме гуляя.

На Руся войвода[254] шишането [бе] в араповский обител «Свята Неделя», на което шишане куршумите — колкото големи орехи и много тежко! Какъв е бил този човек, гдето го [е] носил? С това шишане хвърлих на 300 шага нишан на една круша. И куршумът й се заби една длан в крушата.

ХАСКОВО — ГЪРКЪТ ХАДЖИ СТАВРИ. Като живей хаджи Ставри гъркът в Хасково, България няма да се освободи, или като убием хаджи Ставря, България е освободена (…) А Узунов, за да се покаже герой, на последното чорбаджийско заседание[255], часът по един по турски, доядат фит; «Тази нощ или аз, или хаджи Ставри! От двамата един, та един трябва да умре. Сам реших, сам постанових и сам ще отида да изпълня присъдата»[256] — каза Узунов. Поканените на фит им изхърка лулата. Изтръпнаха от страх, когато се увериха от думите на Узунова, че той се не шегува, а ще действува като созаклятник, който е дал честна дума.

Аспарух (Мирчо Попов)[257] взема челиците на Заимов, та ги даде на Узунова. Предреши се Узунов. Взе от Георгя хаджи И. Минчев[258] един турски нож, револвер, та се приготви. Теофано и Мария[259], дъщеря й, майка[260] на Георгя Хаджииванчев:

— Атанасе, хаджи Ставри не заслужва да бъде убит от вашата ръка. Ръката ви е нужна за големи дела. Ти знаеш, че съм против убийството, но ако нашите искат да бъде убит, нека сами те извършат убийството. Не ходи, ще загинеш, делото ще пострада. Левски и Кънчев станаха жертва, поне ти се задържи — произнесе Мария, като посочи с ръка на Узунова да се върне назад. Майка и дъщеря се изпречиха пред Узунова и не му даваха да направи нито стъпка към вратата.

— Не ходи, синко, не ходи, зян ще станеш — повтори Теофана.

Узунов се не поколеба от женските молби и совети. Надува [се] геройски, та ги изблъска с юмруци[261] и пристъпя една стъпка към вратата.

Узунов на 3 май през нощта, часа 3, отиде при хаджи Ставря. Какво го й лъгал, как е правил, пушнал два пътя с калпавия револвер и не можал да добий хаджи Ставря. А Узунов втрапчоват, че бой, бой… Аргириадис[262] оцапа лука. Най-младата снаха удари с юкчето на чехъла си Аргириадиса в устата, които се напълниха с кръв. Малджията[263] няколко пътя силно премери по гръбнака на вързания Аргириадис с кесмето. Сетне запърши главата на безчувствения труп като на гергьовско агне и 647 посегна да го заколи с ножа на Георгя Минчев. Хаджи Ставри хрипна и хвана ръката на Малджията, като му заповяда да не коли убийцата му.

— Защо? — попита Малджията.

— Защото от него ще научим много неща.

От силното и продължително усуквание на слабините от снахите на хаджи Ставря и силните удари Аргириадис беше в несвяст примрял. Една от снахите му, като взе револвера, показваше го на безчувствения Аргириадис, псуваше го женски: «А, с това „свинско“ краче щеше да убиеш свекъра ми… А, поразнико недни, дошел си посред нощ хора да трепеш…».

Четем във вестниците[264] на Узунов следующий изпит:

«Градският доктор, хас грък, пусна в ход оцет и нишадърруху върху нервите на селянина. Докторът сполучи. Аргириадис се пробуди. Нравственото впечатление беше силно, когато Узунов се свести и видя около себе си доктор, пристав и чу заптийските касатури. Явно беше за него, че той се намира в ръцете на турската полиция.

— Где сте ранен? — попита по турски докторът свестения селянин, като мислеше, че убийцата е действително селянин.

— Нигде — отговори ниско и по французки[265] селянинът.

— Какво казахте?

— Нигде — по-високо произнесе селянинът по французки.

Докторът се удиви, че пациентът му говори по французки.

— Това не е селянин! — каза докторът на юзбашията и отстъпи няколко крачки надалеч от пациента си.

648 — Где ви боли? — попита отново докторът.

— Нигде — отговори по чисто гръцки селянинът и това произведе силно впечатление на гърка доктор.

— Какво желаете?

— Нищо — отговори селянинът по турски.

Докторът се увери, че селянинът няма да му покаже болките си, затова сам начена да превързва видимите рани по лицето и главата му.

— Уважаемий докторе, вместо да ме лечите, по-добре ще направите — това го желая аз сам, ако ми дадете един грам стрихинин — каза по гръцки селянинът.

— Защо?

— Искам да умра — отговори спокойно селянинът.

— Докторите не тровят, а спасяват хората.

— Отрова, отрова ми дайте, докторе — говореше селянинът и се противеше на доктора, който му превързваше раните.

— Как се казваш? — попита юзбашията.

— Не помня името си…

— Кой те проводи да убиваш чорбаджията?

— Сам си додох.

— От кой град си?

— Не помня.

— Кой ти показа къщата на хаджията?

— Сам си я намерих.

— Кога додохте в Хасково?

Не помня.

— Отгде додохте в града?

— Отгдето изгрява слънцето.

— Грък, френец, ингилизин, турчин, българин, евреин ли си? — попита докторът по турски.

— Не помня.

— Тези чепици твои ли са и от кого ги купи?

— Не помня.

— Ножът и револверът твои ли са?

— Моя собственост.

— Ти не си селянин…

— Това е ваше знание».

Вопросите и отговорите са напечатани във в. «Право», 26-ий брой 1873 год., май месец.

4 май от 1873 година завари заместника на Левски в хасковската тъмница с пробита глава, окървавени дрехи, надути слабини и привързан с верига като мечка към железните пармаклъци на зандана.

Дотук Узунов е говорил с този ум, но отсега нататък какво ще говори, той сам си знай: как ще се разполага с живота на другите.

ТАЕН РАЗГОВОР. Колю[266]: — Ходих в Хасково, видях Узунова, като го караха на изпит. Двама заптии държаха отподир веригата, навита на ръцете си, която беше на Узунов на врата заключена. И двама вървяха, та го караха с шишлии пушки.

Буюклу Кара Мустафа беше облечен в панталони, по риза, като мушама черна и оцапана, гологлав и бос. И много погрознял: черен, с потъмнели очи. Много на големи мъки го удряли и на телеграфа с електрика го изпитвали. И досега нищо не издал… И дай Боже тъй да претърпи тези мъки и нищо да не изяви. Но все й опасно да си не изплюй дишиндрикя, като отслабне телесно.

650 Даскал Стояновите кундури, които били на краката на Узунова, когато го хванали, едина кундур бил скоро кърпен. Изследват кундурджии, кърпачи и търсят: кой е кърпил кундурът. Яката стреснати хасковските работници! Приказувах с Гергя Хаджииванчев и с Христя Златаров[267]. Май ги пригаря да не излезе памукът наяве. И като [да] мирише на такова…

На връщане минах през село Гурбетито. Не искат хич да знаят, че Узунов бил уловен в Хасково. Казват ми: «Пушки, барут, куршум и ножове искаме». И догде да премина велика Рупалания[268], все това искат. И не се стряскат, че на Буюклу Кара Мустафа оскубали мустаците хаджи Ставревите снахи в Хасково. Аз насърчих велика Рупалания, като им напомних, че: Вий сте сопаджии, гответе си и хубави сопи, коси, търпани и колове вместо ножове. Те ще ви заслужат повече, а от пушки, барут и куршуми ще ви набавим…

— Димчо[269], гдето донесе барутя, разподелих го. И ножовете, които Добри донесе, също[то] направих. Тези нашите хора много се радват за това востание: ай сега да ги повикаш, всички са готови, но само да им се набави потребното.

— Дядо попе, то всичко на добре отива и полека-лека всичко ще набавим, ами видиш ли хасковци каква я извъртяха? Много ме пригаря да се не разниже джорапът: Узунов ще каже 10 души, друг 10 и друг, и друг, че хайде синджир… — каза Колю Ганчев.

Янаки Хаджитодоров[270], юнак като Коля Райнов, в Хасково и той много уплашен. А пък нашата поп Сава в Хасково хич му не е на ум. Казва: «Какво са дробили, таквоз да сърбат!».

651 УЧИТЕЛСКО СЪБРАНИЕ В СЕЛО АРАБАДЖИЕВО. Като ме нямаше тази година в село по празника Св. Кирил и Методий, както по-напреж съм написал, че ходих на Араповский манастир «Свята Неделя» на поклонение, [а] в празника Св. Кирил и Методий от околните села учителите се събираха в черквата «Св. великомученик Георгий» — те правеха житото в чест на даскалския празник Св. Кирил и Методий, но като отсъству-вах аз от селото, отложили за по-подир да го правят, да съм и аз заедно с тях на гуляя.

На 27 май, Свята Троица, в този ден се събраха сутрената учителите в черквата, та си направиха молебена и раздадоха житото. Гуляят ще да е в корийката при Йовчева мост. В този ден беше сватбата на Димитра Атанасов, на която хорото игра [се] в корийката под дръвите.

Учителите се събраха в черквата и като се извърши обредът, прибрахме се и ний на возначеното място в корийката при Йовчева мост под сянката на 7-тях братя дървета до реката. Додоха ни гости: Колю Ганчев, Колю Райнов, Пенчо Хаджиславов, Георги Хаджидечев, Георги Хаджидимитров, Господин Райков и Димчо… — от Стара Загора; Недялко Нейков от Ахиево с друга тълпа; Петър Кълвача с друга — също от работниците. Събрахме се всички наедно, принесоха печените агнета и хубавото вино. Ядохме и пихме, подир песни, гайда, имаше и две кеманета и едно кларне.

В този ден стана голямо съзаклятие от мен, поп Минча войвода Латинов, на оглашените[271] (…)

Гуляят набъбнува, песните се нагласиха, двете кеманета и кларнето започнаха да свирят. Е, че кой ша й този, гдето да чуй, че да не до де да види този гуляй и послуша тези свирни!

Сватбарското хоро, което беше при село под дръвите, измошичица, та доде при нази на западний край [на] корията. Едни играят, други се къпят в реката. Доде време да свършим гуляя и да си вършим работата. И тъй направихме.

Отидох в село, та венчах сватбата. Ще ходя на селата Ахърито, Голямо и Малко Кадиево да благословя курбаните, които колят за Св. Троица. Ще вървим заедно със старозагорските гости. Качихме се на конете и тръгнахме за Голямо Кадиево. И ето се изпречи Кара Илиюва дяволски дюкян, на колата отгоре, насреща ни. Спряхме се, та му направихме честта. И отидохме в село при хората, които се бяха събрали около курбаните, та си пиеха вино и чоплеха мезенца от пачите на агнетата.

Слязохме всички от конете, та седнахме на зелената морава. Донесоха вино, мезе от пачите, сипаха и курбан. Искат и друго да им опитам: пушките как бият. Заповядах и те ги донесоха. Най-напреж Станю Николов си даде пушката и отиде, та тури една дъска на нишан. Взех пушката и попитах Станя:

— Кой е този, гдето ще го меря?

Отговори Станю:

— Хаджи Таира ага.

Назад!

Бум всред дъската куршумът… И тъй една по една всички ги опитах и хубай бият.

653 Дядо Стоян Станчев и дядо Велко Диманов стояха и те при курбаните — стари хора. Колю Ганчев попита:

— Как е, старчета, как ви се види този поп? Ще ли може да ви попува? Види ми се гаче е орман-папазъ…

— Даскале, попът ни й много добър: той хем ни й поп, хем войвода — каза дядо Стоян.

— Не може да мери хубай…

— Не може? Видя ли какво направи хаджи Таира ага, хем на дъска! А пък на месо да го види, да му хвърли, и двете му очи изведнъж ще извади.

— Остави ги, Кольо, в това село няма човек, всички са работници с децата си заедно! Само ай този циганин Стоян Дадов, ако се излъже нещо да говори. Ама сме му казали, че на този бряст на върха с глава надолу ще го обесим.

Дядо Стоян:

— А, а, аз съм кефил за него.

— Кольо, аз ще заминувам за селата Малко Кадиево и Ахърито, да направим по една свирня на тези хорица, че тогази да заминем.

Двете кеманета и Колю с кларнето — направихме един хубав гуляй и ги изпроводихме в Стара Загора. Аз заминах за Малко Кадиево.

АРАБ ЕМИН. Ходих на Малко Кадиево, та им благослових курбаните и се върнах, та отидох в Ахърито. Не намерих никого при курбаните освен кеята селски. Араб Емин ги привикал всички в чифликя горя на кулата при него си. Казах на кеята: «Скоро искам ги тук, скоро да додат при мене заедно с Араб Емина!»

Ето ги след малко додоха всички при мене. Казах им: «Вий гами не знайте кой ви й големецът… Скоро на коня сено да накосите. Пушките ви как са, мийте ли ги? Да бъдат всякогаж чисти отвън и отвътре».

Ето и Араб Емин иде. И доде, та ме попита: защо го търся? Аз му отговорих, че искам да се видя, защото бързам: ще ходя по селата да събирам владичина; затова повиках вашите комшии — бяха при вази — да им кажа, че ще и от тях да ги събирам.

— Е, и — каза Араб Емин.

— Еминаа, защо ти бяха селяните, та ги беше събрал?

— Ще ги каня идущата неделя да ми направят една меджия от оран.

— Да направят каквото има, нали сме комшии, трябва да си помагаме един друг.

Пред него така казувам, но на селяните казвам, че никой няма право да му иде на меджия, догде му не плати нещо, и то в делник, а не в празник.

— Еминаа, как си към здравето?

— Много съм добря, попе аретлик.

— Поопъваш ли му вечер ракийца?

— Ти знаеш, че без нея не моя един час…

— До колко му удряш вечер?

— До половина ока.

— Имаш ли бюлбюли да ти пеят?[272]

— Намират се.

— На Киря ходиш ли на гости?

— Ходя му.

— Черпи ли те с ракия?

— Ха-хъ-а, с оката… Кирю й наш.

— Хаде да пием по едно вино, че ще си вървя.

— Стой още малко.

— Еминаа, със селяните си как се поминувате?

— Много добря, ама понякогаж ги и побивам.

— А, то не е добря за вази. Те са ваши раи, под ваша заповед. Моля ви не постъпвайте така къмто тях. Вий трябва да ги защищавате, че виж как ви трябват: искате меджия да ви помогнат за оран, но аз да съм един, когото си налагал с ятагана си, не дохождам (чувате ли?), ами ще ми се ще да ви направя някой зарар (чувате ли?).

— Недър бу? Чувате ли?

— Казувам на вашите комшии, че ви се моля да ги пазите и от други лоши турци, кога додат в село. Ама и те да ви помагат. Еминаа, трябва да знаеш, че меджиите са забранени, ами ако искат, тази помощ ще ви вършат в делнични дни.

— Това вий вършите.

— Да, ний го вършим. И сбогом.

Благослових курбаните. Араб Емин си отиде. Аз останах при хората и ги надух: никой няма право да му помага даром. Ако си позволи да бий, ти го запали!

КЪРПЕНИЯТ КУНДУР. Издирили, че кундурата била на даскал Стояна Заимов и че бабата[273], която шетала на школото, тя го носила да го кърпи.

Дякон Викентия доде и каза, че учителите Петра Берковски[274], Мирча Попов, Киряка Н. Сербезов, Стояна Т. Заимов, братя Георгя и Михаля хаджи И. Минчеви, Коста Т. Симидчиев, Янаки Хаджитодоров и Димитър Попстефанов, беледие-сандъкяръ, ги 656 тикнали в хаджи Кунчевата[275] при Узунова и много строго ги изпитвали. Петър Берковски и Димитър Попстефанов, беледие-сандъкяръ, и двамата полудели и не знаят какво бръщолевят в изпитите си, като гачи казвали право.

Българският касапин Мидхат паша, настоящият садразамин[276], слял по железницата от Цариград и дошел в Хасково.

СЕЛО ОБРУКЛИЙ. Додоха, та ме повикаха 15 души от село Обруклий една нош. Няма що, станах, та отидох. Те се събрали и от Карапилит в Обруклий и искат да им се определи ден за востание.

— Тачо, Кръстьо, не му й времето! Имайте търпение, нека наредим навсякъде народа, че всички в една минута ще востанем. И тогази може да успеем и лесно победим агата. Другояче не може! Без народ да се върши работа!

— Може, не може, не искаме да търпим вече. Ето Узунов и той хванат в Хасково. Може да ни развали плана. Хайде още няколко години хитрост без свобода! Догде хитро се намъдри и огледа в огледалото, лудо се наиграй и натропа. Тъй правим и ний: все се мажем и гладим, а нищо не вършим — каза Тачо Райков.

— Защо не вършим? Това не е детиша играчка, Тачо! Къде ни са конете, храните, припасите? Че не е едно — и войводите. Няма да играем на кукли, ами иска наредби, най-подир — дряново…

— Както каза войводата дядо поп, така трябва да се постъпва. Трябува и пари, и пушки, и фишеци — каза Топала Кръстю, карапилитецът.

— Не бойте се, всичко с Божия воля ще сполучим, стига да бъдем съгласни. В две-три сблъсквания с турците ще си набавим от тях топове, пушки-мартинки, че тогаз с техните камъни тях по главата…

— Това харно — каза Тачо Райков.

— Събирайте пари от волни помощи и хубай се пазете от турските шпиони, от кражби и пиянство, защото то е едната отрова на святата предприета работа. Пушките си хубай редете и барутя пастрете; и за олур-олмаз неща [напразно] го не хабете. Всички да се обичате и един други защищавате, защото иде време 500-[годи]шния хомот да сокрушим и турското було от главата си да смъкнем и заменим с българското народно знаме — лев — и с един глас да викнем: свобода или смърт! Аз ставам, та си отивам, вам оставям любов и съгласие. И прося от Бога да ви дарува живот и здраве; и добър успех и сполука на святото ви дело! Вино малко пийте и в пиене на вино нищо не захващайте, защото от виното не излазя никогаж добра работа.

Ядохме и си сръбнахме, попяхме…

— Хаде, сега, кои момчета ще ме изпроводят, да си вървим?

— Всичко й приготвено — каза попът.

— Ще минем покрай Джадъгьол и Батаканлий, Япча — в Трънково. Сбогом, сбогом.

— [На] добър час!

СЕЛО ТРЪНКОВО. Пристигнах в Трънково. Доде Теню Митев, та ми каза, че българският касапин, садразаминът Мидхад паша заминал по железницата, та отишол в Хасково. «Ами друго има ли по-ново, това аз знам. Дали не ги вдигнаха от Хасково за в Пловдив?» «Не знам» — каза Теню Митев.

СЕЛО ТОПРАКХИСАР. От Трънково станах и [в] Топракхисар отидох. При поп Костадина заварих дякон Викентия, когото попитах: отгде иде и какво знай за Хасково.

«Даскалите Петър Берковски, Мирчо Попов, Кириак Н. Сербезов, Стоян Т. Заимов, братя Георги и Михал Минчеви, Кости Т. Симидчиев, Янаки Хаджитодоров и Димитър Попстефанов, беледие сандъкяръ ги вдигнаха от Хасково и на Хаджиелеската станция[277] ги качиха на железницата, та ги закараха в Пловдив. Берковски и Димитър Попстефанов си изсипали брашното. Буюклу Кара Мустафа (Аргириадис) и него затътриха в Пловдив. Узунов останал гол: дрехите му взели от гърба. „И за дрехите ми метнаха жребие хаджи Ставровите снахи“. Българският касапин, който с билник ракия реши българските съдбини: на въжето — асънъсъ — бесете! — настоящия садразамин. Мидхат паша, и той замина с тях заедно в Пловдив» — каза дякон Викентия. Този звяр, този кръвопиец, този пияница, този български душманин ще изчевърка нещо от Узунова и пригоря ме: да не омърсим и 659 ний въжето. «Откъде си?». «Отгдето изгрява слънцето…». Но да видим това слънце дали не ще и нази да огрей? «Как ти се види, Викентие?» «Май ме пригоря да не станат приятели с онова куче Мидхат паша, който й напълнил земята с невинни български кости и азиатските влажни зандани с българи юнаци, които пъшкат без никаква милост» — каза Викентия.

ДОБЪР ДЕН!

— Дал Бог добро, страшно войвода!

— Що ви носи, байо Кольо, това време тука?

— Вази търся, не можа да ви намеря…

— Хайрлия, казвай по-скоро!

— То е писмо.

— Дай писмото.

— Вземете.

«До негово благоговейнство поп Минча Кънчев, войводата, в с. Арабаджиево.

Войводо!

С настоящето чест имаме да ви поздравим и ви помолиме час по-скоро да додете заедно с приносителя Коля Карпусченеца в село, защото имаме важна работа, която без вази не е възможно да се извърши.

Ако не пристигнете по-скоро, може да се появят лоши следствия.

Затова, молим ви, бързайте по-скоро да се явите в селото ни при управлението ни.

1 юний 1873 год., Поп Нейко Вълчов

с. Караджалий, Момчо Стоянов»

Станахме, та отидохме с Викентия двамата в с. Караджалий. Събрахме ги в черковския двор, та ги попитахме: защо ме тъй бръжко търсят? Всички извикаха:

— Да се убий Гергевски Господин, защото ще ни предаде на хаджи Хашим бея.

— Те и евреите тъй викаха против Христа: Возми, возми, разпни его! Христос грешен ли беше, та го предадоха евреите да го обесят? Те от завист го предадоха да го разпнат. Много опреувеличихте думите «да се убий, да се убий Гергевски Господин, защото ще ни предаде на хаджи Хатим бея». Евреите и те викаха така: да се разпие, да се разпие, защото направи себе си син Божи… Гергевски Господин, ако е такъв, както казвате, вий недейте го трепа: аз ще го заколя като яре. Но види ми се да има и завист във вашата работа. Ето втори път ме викате зарад него, но аз ще изпитам и мисля, че пак ще излезе фалшификация.

— Господине, казвай защо искаш да предадеш нашата тайна полиция на хаджи Хашим бея?

— Такова нещо нето съм помислил, нето пък продумал! И ако имам таквоз нещо на сърцето си, нека ме съди Бог! Или по-добре, ако съм такъв, войводо, дай едно въже сам да се обеся като Юда Искариотский.

— Ами за какво ви обвиняват на смърт?

— Не знам.

— Не си ли се карал за нещо с някого от нашите работници?

— Карах се.

— С кого и защо?

— Карахме се с Момча за един път, който минува между мойта и неговата нива. Стария път, като беше се разкалял, оставили го колята и приправили нов път през моята нива, която е киминя, а Момчо я оре. И тъй Момчо тази пролет, като ора нивата си, изора стария път, та го вкара в нивата си, а пътят остана в моята нива. И това му казах: че като повикаме от село комшиите да ни разправят къде й бил ветхият път, ако не кандисаш, ще викам и хаджи Хашим бея, и той го знай. Това съм говорил, войводо.

— Дядо попе, момчета юнаци, това тъй ли й, както ми казва Господин за пътя?

— Тъй е, войводо.

— Ами старият път в Момчевата нива ли остана сега, като го ора, или Господин ме лъже? Нали сте минували и нали минувате сега?

— Минували сме и сега минуваме. И както казва Господин, наистина е така — каза поп Нейко.

— Момчо, това тъй ли й, право казвай, че знаеш ли закона, който лъже каква му й наградата… Ти си учен, не можа повече ви говори.

— Така е също, няма лъжа.

— Този път да го оставиш да си вървят колята, както са си вървели досега! Момчо, сега ви опрощавам: няма да ви глобя в името на комитета.

— Господине, ти имаш много ниви. И знам, че и тази нива е голяма. Остави от нея малко да стане пътят по-широк, да се не карате друг път. Момчо е сиромах.

— Колкото път минува през моята нива, всичко ще го оставя за път, ама и Момчо да не оре стария път, да го остави!

662 — Юнаци, станете на крака!

Всички станаха.

— Ето честний кръст, ето револвера и камата; право да ми кажете: има ли някой от вас да е чул от устата на Господина Гергевски, че искал да предаде комитета на хаджи Хашим бея?

— Не сме чули такваз дума…

— Ами кой ви каза, че говорил така Господин?

— От Момча чухме, че говорил така, войводо.

— Ами защо извикахте: да се убий, да се убий Гергевски Господин! Както евреите викаха на Пилата за Христа: «Возми, возми, разпни его!» Познавате ли, че това е една завист? И такава завист, който я има, тя му е доста: няма нужда от друга болест, тя ще го гризе като ич кородъ, догде го довърши… Желайте ли да накажем Момча за тази му постъпка или да го опростим?

— Опрости го, опрости го, опрости го, войводо.

— Според желанието ви опростих го. Целувайте всички честния кръст и револвера, камата.

Извърши се обредът.

— Господин и Момчо, и те двамата да си целунат ръка, да се опростят пред мене. Хъ сега, кой знай да пей, захващайте…

— Войводата, кой ша й друг? Дорде не закачи той рибата, отгде мирише — каза Викентия.

Попяха момчетата. Дядо поп вика в тях да идем да хапнем малко хляб. Господин и Момчо, и те канят. Но аз ще кажа: «Тука да ядеме всички заедно». И тъй направихме. Виното хубаво. Малко го изстудихме и хубава риба уловили и сготвили в тави. Седнахме, та се напердашихме, та изкарахме едно народско.

НА ГОСТИ НА ПОП ЕНЯ В ГЮНЕЛИЙСКАТА МАХАЛА. Станахме от Караджалий с дякон Викентия, та отидохме на гости на поп Еня Попдимитров в Гюнелийската махала. Кога се научиха нашите хъшове, додоха от нивите, грабнаха серкмите. Поп Еню и той взе серкмята и отидохме по азмака за риба. Викентия и поп Еню отидоха по азмака, аз отидох при дяда поп Ивана на бахчата, та се лъгахме. Казах му как мислят хората да се освободят от агата, ама и пари трябва. И от дяда попа ще вземат малко. И ако не му се дава, не щат да го питат: колкото щат, толкова ще вземат. Дядо поп се обещава, не отказва.

— Къде й Стоян днеска, дядо попе?

— Ей го, где се види, при турлакините при моста до азмака, где женат.

— Дядо попе, аз ще ида при ваш Стояна да се видим, а ти иди в село, та напълни една бъклица вино, че ела на бахчата. Като додат поп Еню и Викентия, да опечем малко риба за мезе и да си сръбнем вино. Но дано й хубаво виното, че пак да ви окъпем с поп Еня, знаеш ли?

— Знам, и много хубаво вино имам аз, а не в бакалите. Хайде, върви, недей се бави.

Станах, та отидох при Стояна, който женеше жито със загорките на една голяма нива. Стоян, като ме видя, засмя се и каза:

— Ша женем, добря дошел.

— Добря нашол.

Жетварките му ми донесоха, та ми изправиха сноп. Аз ги дарих турски бешлик — 5 гроша.

Видяхме: дядо поп се завърна от село на бахчата и огън се задими. Поп Еню и Викентия се завърнали. Казах на Стояна плана и той се съгласи. И тръгна с мене, като каза да повикат Коля, който орял на ближна нива: да до де да събира снопите. А ний отидохме на бахчата. Наистина, колкото каза дядо поп за виното, по-зеде излезе. Додоха от село, та взеха за готвене риба, та я занесоха да я готвят в тавата. Ловиха нова риба, пекохме мезе и пихме вино. Най-подир си отидохме в село. Тази вечер от село колко тави риба доде и от село — все шарани. Стоян и той доде. Събрахме се хепидже калабалък тая нощ, та му трътнахме един хубав гуляй. Поп Теню не се яви при нази, помахна се.

Сутрената казах на поп Еня, че от Хасково 4 души даскали и 5 души други търговци, заедно с Узунова, ги закараха в Пловдив и садразаминът Мидхат паша замина с тях заедно. Поп Еню по-желтя и каза: «Опасна ний й работата… Ще разплетат джорапа. Гледай подир какво ще става: от софийско по-лошо, много народ ще съсипят». Викентия захвана да попържа и като че забравихме.

Качихме се на конете си. Поп Еню и той ни придружи до Гюнелий. Направихме на Стояна и на дяда попа едни гости и си тръгнахме през Старо Дуванджи, Шамлий, на Гюрюджий — на Бойча[278] на гости.

665 СЕЛО ГЮРЮДЖИЙ. Тази вечер додохме в Гюрюджий, та гостувахме на Бойча Русев. Събраха се всички наши работници, та направихме един хубав гуляй, защото нямаше някоя работа за вършене.

И тука е работата: хайде, хайде — всички готови… Балю Найденов ще коли хаджи Таира ага, с кръвта му ще заблажава, че тогава ще тръгне да освобождава България. Еню Пеюв ще изколи всичките турци в Джуранлий. А Чимширя Добри — могилските.

Казах на Бойча Русев, че Узунов го вдигнаха от Хасково с 9 души още работници и ги закараха в Пловдив с железницата. И българският касапин Мидхат паша замина с тях заедно за Пловдив. Бойчо си прехапа бърната и каза: «Нищо няма да направим, отидохме… тантуная». «Отгде си?» «Отгдето изгрява слънцето». Ама това слънце ще ни огрей, огрей, [та] изгори и толкоз, ви казвам“ — каза Бойчо.

Оттук отидохме в Стара Загора.

КОЛЮ ГАНЧЕВ СНОВЕ И ТЪЧЕ МАРМАРОДЕНО

— Как е, Кольо, слънцето накъде грей[279]?

— Остави, дядо попе: той издаде 9 души от Хасково и още колко ли други й приготвил на Мидхат паша, да му се похваля, че има народни българи, с които ще реши въпроса на въжето. Ти него остави, ами той издаде 10 души и други — 10, и друг — 5, друг — 20, 5, 10, 20: на 20 по 10 — 200. Работа лайна и помия — каза Колю.

— Кольо, ти много си стреснат. Каквато ша й, така да бъде. Всичко й за нас. Нали сме турили главата в торба[та]?

666 ХЪ-ХЪ, ЗАБРЪСНАХТЕ ГО. Едни едирненски заптии бяха си навикнали, като изпроводят пощата до Стара Загора, върнат се в нашето село и още слънцето да изгрява, пак ще останат да лежат в селото. И в която къща се натутласкат, избави Бог: колкото нови плъсти има, ще ги постелят и нови черги ще са на дюшек постлани. Маслото с гърнето при тях: сами кавардисват пилетата; лобутя джаба, без пари, колкото натоварят… Тези заптии ще ги изпъдим и ако се противят, ще направим и другото.

Повиках: Гоната[280], Димитра Широв, Янка Станчев, Руся Бакърджията, Вълча Сийреков, Господина Димитров, Ивана Степанов и Мънча Гергев, та отидохме в дяда Грозеви, гдето бяха кондисали заптиите. И постлали новите плъсти и черги, и пушат тютюн, та се перчат на новите плъсти и черги в къщи. Влязохме в къщи и Гоната улови катищата на плъстите и чергите и каза на заптиите: „Калдърънъз бюзюклеринизи“ [Дигайте си задниците] — и дръпна, та ги изхлу от плъстта и чергите.

— Да ставате, да си вървите! Още пладне няма, вий сте се наготвили да нощувате — каза им Мънчо Гергев.

Дядо Грозю влиза в къщи и говори:

— А, хъ-ха-а, забръснахте го, защо ги бутате?

— Я, я, тъй ли й било — постели Гона на гостите, — вий тука ще лежите тая нощ: пилета, баници и мед да искате, всичко се намира в този дяда.

Заптиите не ги мързяло: по-зеде направили. Сутрената дядо Грозя реве и казва. Но няма кой да го бръсне, бръсначите [се] изхабиха.

ПОКАНА ОТ АХИЕВО

— Какво ходиш, дядо Куцьо?

— Писмо ви нося от чорбаджията, дядо попе.

— Какво й то писмо, дай го да го видя.

Взех писмото от дяда Желязка, клисаря на черквата „Святи пророк Илия“ в с. Ахиево.

— Това писмо бяло бе, дядо Желязко, да не си забравил писмото в село? Гледай, нали е бяло?

— Дядо попе, писмото, гдето ми го дадоха, аз нийде го не оставих: от чорбаджи Недялка го взех и вам го право нося — каза Куцеля.

— Е-е, гледай, нали й бяла книгата?

— Бяла.

— Това писмо дяволско! Я дай да го напечем малко на огена, дано му доде ума. Я, то му доде ума. Написа се писмото, пише така:

„Побратиме войводо!

Приготвихме се тая нощ, като поканиш от нашите работници няколко души, заповядайте на гости в черковния двор.

Дойчо Д. Аладжов и даскал Господин Караколев и Белчо от Сеймен ви чакат.

Приеми поздравлението ни, ваши искрени работници:

9 юний 1873 год., Недялко Нейков

с. Ахиево, Уч. Стефан Зафирев“

— Дядо Желязко, на ви това писъмце, дай го на Надеялка Нейков. Хайде скоро си върви и нийде не се отбивай.

Пуснахме вечернина. Всички по къра женат. Кого да намеря да ги поканя да идем на Ахиево. Поканих Ивана Степанов, Вълча Сийреков, Господина Димитров и Димитра Широв. Други и да каня, знам, че не можат доде, защото са утрепани от жетва. Ха-а, и даскал Минка. Отидохме тая нощ на Ахиево.

668 Тая нощ му трътнахме един гуляй, както прилича. Когато влязохме в общата стая, за да покажа, че можа да пробия джама на прозореца с револвера като със свредел дупка, а джамът да се не повреди, и направих опит, и същото стана. Е добре, [но] духовното като пръдне, народът се посира… И другите си опитаха револверите и не остана здрав джам в училището!

Дойчо Д. Аладжов лошо казва за Узунова: прилича да издаде много работи; Мидхат паша го много ласкаел…

Какво направих: гдето имаше и вети вчупени джамове в училището, всички ги събрах, та ги натоварих на черковския кон, дадох на дяда Желязка 60 гроша и го проводих в Стара Загора да ги направи джамджията.

„Утре вечер сме в Станча[281] на гости в Джамбазито. Кажете и на поп Русе и кръщенка да има на някое село, да отложи, защото и той ще бъде с нази; и поп Иван Сербезов от Памукчий. Дойчо, Господине, Белчо, тъй ще я караме, защото нашата работа се не знай как ще се посрещне: дали ще омърсим въжето или прегризем, не се знай. Знай само Буюклу Кара Мустафа или гръцкото Аргириадис. Сбогом, сбогом, на добър час и в село през същата нощ!“

Сутрената дядо Вълко, като отивал в черква, видял, че няма джамовете. Извикал: „Кой гърмя снощи и къде са джамовете на училището?“ Извикали: „Да мълчиш!“ „Дядо Вълко още в черква, джамовете донели и ги нареди на прозорците“ — казва Рахни[282].

НЕКАНЕНИ ГОСТИ. От нашето село колкото поканих, додоха. И от Ахиево — поп Руся, Недялка Нейков и Недялка Райков, Рахня Кирев и Стайка Дедов, от Памукчий — само поп Иван Сербезов. И отидохме на Станча Петров на гости в Джамбазите — 10 юний 1873 г.

Тази нощ направихме добър гуляй с песни и гайда. Станчо изучил всичко за Узунова. И коня си, дето беше дал на Узунов, та отишол с него на Хасково, Костите[283] го продал. Не ще да си вземе парите, защото и Костите в хаджи Кунчовата.

Всред, мори, тъмна тъмница, в тъмница лежат два брата,

два брата, до два близнака, горките, завалийките.

Едина викат Стоене, другия викат Стефане,

снага им в зандан зарасти, мулец коса упаси(…)

— Не бой се, Станчо, юнак бъди, както си бил всякогаж. Коня ще оставим за курбан на хаджи Ставря и паметник на Аргириадис.

— Станчо, конете!

— Моамет, конете — каза Станчо на агата.

— Дядо попе, войводо-о, да му ударим по едно вино, че не знаем сетнината каква ша на огрей орисницата…

— Каквото ша й, тъй да й! Наздраве и сбогом… Хайде, попчета и момчета!

ЛИЦАТА, ОТ КОИТО ОЩЕ СЕ ПАЗИМ В АРАБАДЖИЕВО. Лицата, от които се пазим и на които ще известим близо при въстанието, са следующите: Грозю Краев, Гочо Краев, Димитър Танев, Колю Танев, Андон Кънев, Добри Русев, Ганчо Стоянов, Петко Руканя, Бойчо Петков, Петко Велев, Краю Петков, Бойчо Тодоров, Дечо Гергев, Дончо Димитров, Димитър Герганов, Жеко Минчев, Момчо Димитров, Мънчо Кънев, Теню Господинов, Нейко Стоянов, Минчо Нейков и Нейко Генчев.

От тези лица се пазехме, но те се усещаха какво се върши, ами си мълчаха и по-многото бяха пушкари и си имаха хубави пушки. Нямаха нужда от нови пушки и техните бяха същите.

ПОКЛОННИЦИ ЗА МЪГЛИЖКИЙ МАНАСТИР. Приготвих се да отида да се поклоня на Мъглижкий манастир „Свети Архангел Михаил-Гавриил“[284]. Нашите големци — поп Порфир и дядо Сава, рухане-векилй — и те искат да ги заведа. На поп Порфир приготвих кон от моите коне един, но за дяда Сава трябва [кон]. И ще пътуваме на 19 юний, в сряда, 1873 год. Аз помислих да ги заведа на манастира, че ако се потърся, ще забия Балкана, а тях да ги налагат, налагат, защото те заслужаваха за тази награда, нямаха от нищо хабер… Не им помогна щастието, останаха стреснати.

ПЕТТЯХ КЛАДЕНЧЕТА. Това място, което се назовава петтях кладенчета, е [в] малкокадиевската кория. Те са пет трапчета и никой не знай кога са биле тези кладенци, но само мястото се е назовавало така.

Дядо Нейчо, който живееше в Малко Кадиево — този човек, дядо Нейчо, от Бога ли ша й или пък щастието му го подбудило 671 да иде да копай мястото, наречено петтях кладенчета, за имане. И като разкопа и петтях трапчета, извади една каната злато. И това злато кое време се е заравяло там, никой не знай. Знай само щастието на дяда Нейча. Дядо Нейчо бил богат, но сега стана прочут, чуден болярин между турските беища и българските джелепи.

В 1828 год., августа 22[285], като [се] било разбягало селото — жени и деца — в град Стара Загора, а мъжете се навъртаха покрай селата си (деня се криеха в гъстите кории, а вечер се завръщаха в къщята си, та ги надзираваха да ги не изгорят турските гючлии, които бяха избягали с коля откъде Добруджа от страха на Велика Русия) — тази нощ, 22 август 1828 год., дядо Нейчо, син му Димо, Райко и още един човек, на когото името забравих, пазили двора и закопаните пари на дяда Нейча, който сам ги знаел, но и турци като копои подушили и искат да ги вземат. Бабекът[286], молла Ибрахим, Кичиджиоглу Садък байрактар, бабата Юмер, кьор Хетем и Илдъръм Бакаясъ Хюсню отиват в село и притиснуват дяда Нейча с другарите му в двора. Имало време да избягнат и Райко каза:

— Дядо Нейчо, ей корията, хаде да избегнем, че тези дяволи има да ни мъчат за нещо. Бежанова майка не плаче.

— Не бойте се, аз нали съм тук, ще ви отърва, както и да бъде. Те ми са познати.

Агите втрапарчиха дяда Нейча и другарите му и друго не щат: „Пара, чорбаджи!“ И забиха ножа на дяда Нейча в бута, кълката: „Пара-а!“ Душа мила! Дядо Пейчо ги заведе на едно място, та им отвори едно ведро, закопано със злато. Агите се залисаха в желтиците — пусти пари сладки! — забравиха дяда Нейча, който изветря и побягна, та се скри при вратнята отвън двора зад боклука, отдето ще минат, кога си излизат от двора познанците му аги.

Бабека с другарите си, като опоскаха и пречистиха ведрото, потърсиха дяда Нейча за още да отупат чувала, няма го! Вързаха Дима, Райка и другия им другар и ги забраха от двора навън из вратника. Ето и дядо Нейчо в краката им. Хванаха, та вързаха и него при другите и ги закараха в корията при могилката срещу Могила, та ги заклаха като ерета. Подир един месец време ги намериха, та ги погребаха, сплути на местата им, гдето бяха заклани.

Останаха двамата му сина Сивчо и Иван. Син му Сивчо Нейчев знаел всичките пари где биле закопани местата им, а Иван нищо не знаел. Сивчо Нейчев подир бозгуна извади останалите закопани пари злато, вдигна се от село Малко Кадиево и доде, та се засели в с. Арабаджиево. И накупи още много нивя и кория. Сивчо Нейчев имаше три дъщери и един син: Рада, Мария и Михна, Колю. Рада ожени за Владя Янков в Голямо Кадиево, Мария — за Шира Добрев в Арабаджиево, Михна — за даскал Марина, която забулюваха с три була, защото щяла да стане попадия. На Коля взе за жена Стояна, дъщеря на Палаолу от Раднемахле, която се понапиваше.

ВЗЕМЕТЕ НА БАЩА СИ НОХЧЕТО. Когато бяха запрени: баща ми, Кънчо Стоянов, Господин Кънев, Генчо и Дълъг Колю, брат му, Нейкови и Ялънджи Стойно Петков зарад турците при Чоралиите, които ги бяха изклали Балабанджията и Парча Заим от Ахърито; Сивчо Нейчев и Петко Велев носеха това нохче, което се беше намерило при закланите турци, та го даваха на брата ми Славя Кънчев, Къня Стоянов, Теня Господинов и Нейка Генчев: „Това нохче нали й на баща ви, вземете го, то е ваше. Я, гледай какво й хубаво нохче. То е ваше, вземете го…“. Стига на шега да го вземе някой и тоз час ще кажат: „Нохчето си намери сайбията!“.

Сивчо Нейчев не беше добър за християните, а на турците беше много обичлив. Той беше страшен клеверт: на турците ляво ухо, дясно око и затова турците го много обичаха. И той още по-много — душата си даваше за тях.

Брат му Иван беше много добродушен човечец, смирен, кротък, християнолюбив — с една дума, с всички качества свършен християнин.

Сивчо Нейчев, за да не вземат дъщерите му от недвижимото имущество, продаде: двора си с всички постройки, ниви, кории, ливади и лозя на Гайдаджи Митя Петков за 6 гроша, а Гайдаджи Митю Петков го препродаде на сина му Коля Сивчев за 10 гроша. Извади владало от мюлтезимина Садулла бея Митю Петков, та го даде на Коля Сивчев. В това време, който вземаше на нивите десятока, той издаваше и владала за продаване нива, кория и чаир.

Сивчо Нейчев беше на трета жена. Парите пропиха. Хвана пахарчето да загорява, просъхнюва. И тъй и джуките просъхнаха, гърлото загоря. Кой грешен: Сивчо Нейчев. Колю Сивчев хване баща си Сивча Нейчев отсреща за ръцете, та го нагърби, 674 като му понатисне врата надолу, да се пооправи. Жена му, Стояна, вземе ръжена, та му разтрий гърба, гдето има изгърбено, кривичко: никакъв кусур не остана. Оправи му кръста и няма нужда от европейска машина, защото той самси се харесува и не оставя друг да го оплаква освен сам той себе си. Днеска разтривка с ръжена, утре парила с бухалката: нивите една по една се свиват, та се пропиват. Кравата рита: продай я, та купи бъклица, защото не рита. И по тази практика, който я кара, е най-свободен и честит на света.

В Сивча Нейчев не остана никакъв кусур. Костите му все тъй прави: от къщи до гробищата. Сивчо Нейчев няма никаква грижа: той има занаят, когото досега криеше за старост, да се поддържа от него. Сивчо Нейчев стана, та отиде в Стара Загора. Хвана къща с кирия в Карабабата Иля. Курдиса тезгяха: ръцете му алтън сечат. Захвана да прави хубави лъжици от кленово дърво. Бабата му, баба Сивчевица, тя кое преде, кое проси: кяровете от две страни капят. Завъдиха и дребен добитък. И той иска да се гледа. И най-подир докараха работата, от глад, го речи, или (…) И го донесоха от Стара Загора, та го погребахме в арабаджийските общински гробища. Но който го заравя, той знай: от въшки нямаше где да похванат… Вечная му памят! Бог да го прости…

675 Колю Сивчев и жена му Стояна, ако и да останаха сираци, но те си имаха опекун-бъклицата — и затова много благополучно живееха. Защото Колю Сивчев често посещаваше хаджи Кунчовата палатка и когато си додеше, възнаграждението му беше няколко меше кюл-баскъ кебаби. Синовете му го държаха, а жена му Стояна с бухалката му поправяше костите, от каквато и болест да бяха болни.

Колю Сивчев беше невинна добродушна душица. Когато беше на умиране, викаха ме да го изповядам и причестя със свято причастие, когото изповядах и пречистих. Но вратата на къщата му беше на три места с кол пробита и скърпена. „Нейча не ща, очите ми да го не видят, на смъртта си го не ща, ръка не давам да ми целуне, нето го прощавам на този и онзи свят! Ох-о!“ Тъй говореше Колю Сивчев, кога предаваше Богу душа. Бог да го прости! Вечная му памят…

СЛЯПО КНИЖЧЕ[287]. Предадох [на] няколко души от първите работници, които ще говорят, кога се повикат, че съм ходил по селата да подписувам прошение, да искаме напълно да се изпълни хатихумаюнът, даден в 1856 год. от негово императорство султан Абдул Меджида, а да се изпълни от негово императорско величество султан Абдул Азиса. Взех от Мидхат паша писмо, което подписа цялата комисия, че няма никого от повиканите глава да заболи: само ще се подпишат и ще се завърнат свободни назад. Мидхат паша може и да награди някого: Аргириадис.

ЮНАШКО СЪРЦЕ. Атанас Добрев Димитров се беше заловил на юнашкото си сърце [и] магарешкия си ум да взема от сестрите ми с насила някоя за жена. Брат ми Слави веднъж му наложи костите, та ви три часа като бясно куче без свяст посред село. Аз го проводих в хаджи Кунчевата три месеца. Сега подушил какво работим, надул се мъжки да иде да ме предаде на Ахмед ефендя Курухататов, че съм бил комита.

Брат му Добри, като беше един от първите ми юнаци, известил се за това, доде, та ми каза. Часа на едина през нощта на 13 юний 1873 год. приплещих револвера, натъкнах чифтетата на пояса си, взех саблята, повиках Вълча Сийреков с мене си и отидох в къщата на баща му Добрев Димитра. Атанас Димитров беше овчар. Заварих го в къщи: таман се преобува. Баща му и майка му си бяха легнали, когато захванах да го кръщавам. Сюрмахът Атанас! Забрави обува ли се или събува; връвите си развива, завива, на тъй се мръдне, назад се връцка, изтърва се, та пръдна. Това му юначество не знам от страх или срам беше: подреди се юначината. Баща му и майка му станаха, седнали на дрехите. Баща му искаше да говори нещо, но не можа. Само това му беше говоренето: ксена-ксена-ксена… и нищо друго. Казах:

— Стига толкова! Хаде сега да ме заведете до дома. Аз знам, че вий ще ме изгорите, но ако сте юнаци, и това направете…

— Дядо попе, цял свят да изгори, ти няма никогаж да [из]гориш. Свободен бъди. Най-много гдето пали плевните, то е брат ми, Добри Палата — каза Атанас.

677 КОЛЮ ГАНЧЕВ СЕЧЕ КЛИНЦИ. На 14 юний отидох в Стара Загора да приготвя моите светогорци за Мъглижкий манастир и да понауча нещо от Коля Ганчев. То се не отива при него! Муши се като мушитрънка и не се запира на едно място. Клинци сече без тепета.

Прочетох от Узунова едно сляпо писъмце, което пише: „Кольо, тебе няма да предам“. От Коля нищо не можох да науча. Само това чух: че той ще предаде толкова, и друг толкова и толкова…

Поп Порфир и дядо Сава, рухане-векили, нямаха известия от тая работа и затова ми се много радваха, че ще ги заведа на Мъглижкия манастир при дяда Калиника да им налови пристърба риба.

Наредих си работата, та си додох от града в село, та се стягам и аз за манастира.

ПОПСКИ ТРЪЦОК. На 17 юний 1873 г., в понеделник, поп Костадин Новачков от Топракхисар, поп Лозю Желев и поп Велчо Желев от Трънково отидоха в Стара Загора в този ден, когато Стефана П. Сливков вдигнаха, та го закараха в Пловдив. Тези нашите свещеници, като се известиха, че Сливков вдигнали за Пловдив, в града хич се не завъртяха — на конете отгоре и препушком: беште, крачка, осрахте се! През село препускат и само това можоха да издумат: „Сливков вдигнаха и го закараха под конвой в Пловдив…“.

То се знай, дано му й полезът добър и други да затътри… Но от Мидхата той може да вземе медала… за магарешки рай…

678 МНОГО КНИГИ ИЗГОРИ. На 18 юний 1873 год., вторник, измих, та си намазах оръжията: лъснаха се като джам! Децата ми Теню, Кънчо и Вълчо играеха наоколо ми. Аз ги милно гледах и из главата ми различни мисли и картини се представляваха.

— Тате, тази малка пушка ще дадеш ли мене да трепя турците? — каза детето ми Кънчо.

— Която искаш.

— Ами на батя — по-голямата, Вълчо [е] малък, тебе голямата и калъча да ги колиш…

— Тъй ще направим, ще ги изтребим тези кучета.

Колкото нетребни книги имах, изгорих ги[288]. Майка ми мине, помине, сама си говори: „Много книги изгори днеска, какво й това чудо?“.

Взех от парите си 200 лири турски, та ги турих в едно гърненце и ги закопах в салвермето в дувара и хубай измазах, да не се познава мястото му. Тези желтици закопах с този ум: че всичко може да се изгуби, ако се случи да избягна и умра нейде в далечни страни или ме обесят; то синовете ми или от внуците, кога развалят къщата, да намерят тези лири за помен.

Никогаж не бях ял тъй готвени тикви както днес. Турих тиквички, та ги сварих с вода, подлучих ги с чесън и с шарлан ги полях отгоре. И седнахме, та ядохме — баща ми, майка ми и децата ми — заедно за сетен час.

Казах на майка си да приготви за път малко тъпкан пипер и патладжан с домати и ориз за сутра, че ще вървим на Мъглижкий манастир. И дрехи да ми приготви. Аз ще легна да си подремна малко, защото много ми се приспа.

КАТО ЗАСПАХ, ВИДЯХ НАСЪН ЛОШ СЪН. Като заспах, сънувах, че паднах в едно дълбоко езеро. И като се колебаех да изплуя и изляза на плитко, то ми беше все още опачина и още по в големи дълбинета се завлачах. И наближава да потъна в дълбините и се удавя. Зададе се един спасител насреща ми. И то беше бивол, който плуваше в езерото. Аз сполучих, та се хванах за опашката му. И плувна биволът, та ме завлече още по в дълбоки дълбочини вода. Аз се уплаших и захванах от страх да треперя, но благодарях на бивола, че ме носи из водата и търси спокойно място да излезе из водата: тогава и аз ще се избавя от дълбоката вода. Най-подир биволът излезе из водата и аз с него заедно излязох. И се чудех какво благодеяние да му направя. Целунах го между рогите на челото и му потупах муцуната с ръка.

Отидох си у дома. Къщата ми до колене пълна с вода. Баща ми пали свещ, но не пламнува. Децата ми легнали, та заспали във водата в къщи в едното кьоше; а майка се провикнала, та пей с висок глас една хубава песен.

Аз се стреснах, та се събудих. Треперя. И извиках на майка си: „Мамо, втриса ме… Сънувах лош сън, от когото съм уплашен“. И приказах съня на майка си. И тя го тълкува, че ще пострадам нещо, но подир ще се размине и обърне на добра страна.

Станах, та отидох на черквата. Повиках Ивана Степанов, бакалина, та му рекох: „Ракия не пия, ама тази вечер ще припия. Аз ще набера ябълки [за] мезя, а ти донес ракия да си сръбнем, може би за сетен път…“.

680 КЕЯ-Я-А-А. Откъснах 4–5 ябълки и Иван донесе ракия. Седнахме в черковския двор на хубавата зелена трева. Часът беше около 10 ½ по турски. Хапнахме по една мезя от ябълките, наляхме в стаканите ракия. С първите чаши да тракнем и си сръбнем, зачу се един грозен глас: „Кея-я-а-а“, който извика насред село при големия бряст. „Хак — каза Иван Степанов, — не е чиста“. И баща ми надникна на врата [та] и каза: „Тука“ — към турските заптиета, а мене каза: „Ела, че заптиите питат за вази“.

Пихме още по една чашка и дорде да стана, заптиите додоха на черковските порти и аз излязох, та ги посрещнах. По-напреж питали баща ми: колко попа имате в селото си. Баща ми казал:

— Трима.

— Тукашният, син ви, за него питаме.

— Тука [е].

Като ги посрещнах, попитаха ме как ме викат на име. Казах: поп Минчо Кънчев.

— Тука ша седиш при нази. Проводи да ви докарат коня, че ще идем в Заара, защото ва вика каймакаминът и хаджи Господин[289] ефенди. Децата ша правят изпит и вази викат на изпита — каза Селим Карабунарлията, който беше с него, и Хасан чауш.

Аз им отговорих, че догде не си ида, конят ми не познава друг човек: не щат да можат да го хванат и букаите не можат отключи, който им не знай колая.

— Не бива! Дип ако не моят го хвана и отключи, тук да го докарат да го хванеш и отключиш.

681 Проводих Вълча Сийреков, бакалина, та отиде да ми докара коня и имаше едно въписание да го проводи в махалата. Ний отидохме на Иван Степанова дюкян. Заптиите пиха каве, а аз му опънах ракия. Заптиите мене търсят, на Ивана Степанов хърка лулата, трепери: Аргириадис знай какво прави…

Аз черпех заптиите; баща ми, Иван и Гьозеля Иван кеята, и той черпи. И заптиите пиха ракия. Конят още се бави. Таман нагласиха и Гюзеля да иде за коня, ето и Вълчо се зададе из сокака и води коня подире си.

МАЙКА МУ ОЩЕ ВЕДНЪЖ АКО РОДИ ПОП, ЩЕ ВИДИШ ПОП, КЪНЧО ЧОРБАДЖИ. Качихме се на конете Повиках Ивана бакалина да ми донесе една ракия и да си взема сетния сбогом, че Бог знай дали ще се видим втори път. Иван ми подаде ракията, целуна ми ръка и се хвана за бърната, та ми рече:

— Устата ви ключ да бъде!

— Аз знам, не ме забравяйте…

Баща ми се рукоса с мене и тайно порони сълзи. Хасан чауш се обърна към баща ми, та му каза: „Кънчо чорбаджи, майка му още веднъж ако роди поп, ще видиш поп!“. „Аллах билир (Бог знай)“ — каза баща ми… (…)

И бутнах аз напреж, а те отподир. И зарязаха пушките, които не бяха мартинки, а евзалии. Като да излизам от село навън, срещна ме циганката Димитрица, която носеше едно решето и водеше малко циганче подире си с разрошена коса. Казах на ума си: „Циганка ме срещна, като излизам от село навън, ама хаде, Бог е добър и нека бъде волята негова!“ А на заптиетата казах:

— Хасан чауш, работата ни й честна. Като да излизаме от село навън, циганска жена ни срещна с циганчето си заедно.

— Какво има? — каза Хасан чауш.

Когато излязох от село навън, попитах заптиите:

— Вий може да знайте защо ме вика каймакам бей?

Те казаха:

— Не знаем, кога идем в Заара, ще се научиш.

На ума си: „Аз знам защо ме вика“.

Кога стигнахме при Топраклъка в корията, срещнаха ме още двама заптии: Пуллу Емин и Кепча Хетем. И те за наша грешност отиват. Върнаха се и те с мене назад. Станаха ми четири души вардачите, ясакчиите. Ще ме пазят от Араб Емина.

Стигнахме в ахърските нивя — Владева кладенец. Слязохме, та пихме по една вода. Пак се качихме, та тръгнахме и излязохме на герена при муратлийската мерджан-кория. Хасан чауш беше излязъл около 20 шага напреж, а тримата вървяха отподир. За да ги опитам, бутнах коня си на раван, който много вървеше и за 30 минути съм дохождал от града. Конят като изтропоря, телопазителите ми извикаха: „Папаз качттъ (попът побягна!)“ — казаха заптиите. Конят ми много раван вървеше, а колко едно магаре бяг имаше. Ако беше като алестия кон, щяхме да направим един джумбюш из муратлийската мерджан-корусу. Стигнах Хасан чауша и го попитах:

— Какво й това „папаз качттъ“?

— Стресна ги — каза Хасан чауш. И ме попита: „Може ли да бяга конят ти бърже?“

— Бяга, колкото кон бяга…

Влязохме в града и много сербез захванаха да ме карат. Но беше се стъмнило, та малко турчеля имаше по улиците. Стигнахме при Сандева дюкян, големия алан. Спрях мойте ясакчии, та им казах:

— Да сляза да си оставя коня на Сандюва хан (…)

Тримата склониха, единът — Пуллу Емин — не склони, каза:

— Да доде до конака с коня си, че ай сега ще се върне. (…)

И пристигнахме на Джеферова хан, защото там беше управлението и затвора по причина, че беше съборена полицията и затворът, та ги поправяха изново.

Каймакаминът седеше вън на сокака при портите и държеше в ръцете си телеграма. Слязох от коня. Попита ме за името ми. И гледа телеграмата. Аз му казах: „Поп Минчо Кънчев“. Думата му беше: „Арш“. И като че биле готови: двама телопазители с байонети (пушки шишлии) ме взеха та ме тикнаха в хаджи Кунчевата. И дръпнаха вратата, та я затвориха. Издрънчаха ключовете, та заключиха. И двама стражари с байонетите се изправиха вън до вратата.

684 НАЗВАНИЕ, ПЪРВА ТИТЛА (ОФИКИЕ). Блъснаха ме в хаджи Кунчевата, та ме заключиха под стража и не ме питат гладен ли съм или жаден. Поп Минчо войводата не му й на угодата тази палатка, защото го е страх от дребен добитък. Не смей да седне, ами на крака прав стои като булка пред кум или мокро под плет.

Един богат човек изпаднал много от всичка стока и като му не останало нищо, нарекли го хората голак (зюрт). И този човек отишол при един турски ходжа фалджия със зелена чалма да си тегли боб: колко време ще го държи този зюртлюк. Фалджията теглил му боб и му казал:

— Ще ва държи зюртлюк четиридесет дена.

— Ами сетня?

— Сетня ще навикнеш — казал фалджията.

Това било зюрт теселеси — утешение. Млада булка тъй се учи да отстоява на кум и ръка и по коляно да целува, казват по-умните; или — каквото сте дробили, таквоз сърбайте, казват народолюбивите чорбаджии „патриоти“ българи…

Мина се около 3½ часа, откак ме блъснаха в магарешкий рай, та поменах на султана роди и роднини на берекетската могила. Не е на този султан, който държи на магарешкий рай нахтарите, но на големеца му. Отвън хлопнаха нахтарите, та отключиха и вратата на хаджи Кунчевата палатка зинаха като каймакамкината му. Каймакаминът беше пиян. Влезе при мене с 5 души стражари и „султана“ с нахтарите 6-ий. И тъй, всички 6–7 души станаха. Един носеше шишето с ракия, гдето черпеше с нея каймакамина. Хванаха ме каймакамските стражари за ръцете, та ме разпнаха като Христа. А аз мудрувам и нищо не говоря.

Каймакаминът ми разпаса пояса, бръкна в джоба ми, та извади пара-кесеси, та си мръдна ръката в нея, извади пари, та ги погледна и каза: „Чок пара вар миш (Много пари имал)“. Бях продавал вълна в този ден, та имах 5–600 гроша. Бръкна в другия ми джоб, извади сребърното кръстче, с което закълнавах новите работници, огледа го и ми го даде. Рекох на ума си: „Да знаеш с това кръстче какво върша, може на парчета да го почупиш!“ Кога ме тършува [ше], не знам от яд ли против мене или от пиянство, трепереше и не се задъхнуваше от ракия около му. Толкова ме тършува! Имаше в джоба ми едно писмо, което беше за тях вредително, но не можа да го намери. Не остана място по дрехите ми да не пипна. И най-подир улови грездея и кандиса, та се остави. От парите ми нищо не взе. Даде ми кесията, както я взе от меня. Скамени се: прав на крака, та ме гледа и нищо не дума. Онези още ме държат за грездея. Чаках като булка да ме простят или харижат [на] хаджи Кунчевата. Те не знам какъв план крояха: като им се искаше гаче да ме разтрият за настинка… Отговях и продумах на каймакамина:

— Каймакам ефенди, с хаджи Господина ме повикахте, уж училищните деца изпит щели да правят? Това прилича на затвор и съм затворен. Каква й тази работа?

Каймакаминът изгризна зъби, като че цяло лайно от житена кал ще лапне, и каза:

— Керата-пезевенк, вахтънда дюшенейдин [да си мислил на времето].

Керата: дето обуват с него посталите си, а пезевенк — големец на публичните домове, който привежда гости [те].

Казах на ума си: Аз знам защо съм затворен, нямам нужда от вашите разправи.

Това беше първата ми титла (офикие)[290]: не стига керата, ами и пезевенк.

И като каза думата „вахтънда дюшенейдин“, станахме на кълбо. Поблъскаха ме меджийлен и мислеше на емфе ереня да ме смръкне. Каза „Браканъсъ“. Които ме държаха, пуснаха ме и врата [та] се хлопна, та се затвори. И ключовете издрънчаха, та заключи „султанът“ магарешкий рай. Отвън на вратата строго ме пазят двама шишлии.

Мина се ½ час. Чух, че коне тропорят по калдъръма и чух онези, които ме пазеха, като си продумаха: „Още един докарват“. След него ¼ от час пак се разтропаха коне, пак си похор-туваха: „Още един докарват…“. Разумях, че за поп Делча от Гурбетито продумаха.

687 Месецът грейше и беше видело като деня. На двора имаше запален фенер, около който седяха на карекли каймакаминът, кадията, Емин бей, хаджи Таира ага и още други кучетари. Рухане-векилѝ, българин, „патриот“, който много „обича“ богатите свещеници, той е избран член в българската народна черковна община в град Стара Загора. Една дума да му пренесе негова човек Драган за някой свещеник, на часа го правеше аргос. Той беше и ятак на хайдутите, които проводи, та обраха поп Райка от Новозагорско, комуто взеха 30 000 гроша. Попът полудя зарад парите си и се обеси самичък. Като се удириха парите и изловиха крадците, в които влезе в числото и този рухане-векилѝ, „патриотинът“ Тонеолу Стоенчо, запряха го в хаджи Кунчевата с другарите му заедно (…) Тази нощ и той беше седнал на една карекла при байовете на двора.

Чух от мойте пазители, като издума единът: „В едина много писма се намериха“.

Палатката, в която бях скрит, имаше два прозореца. Погледнах през прозореца, та видях Тонеолу Стоенча: чете писмата едно по едно и разправя на големците какво пишат писмата. Този, в когото се намериха писмата, беше Станчо Петров, бакалинът, от с. Джамбазите: разписки от водениците и дюкяна, които имал при него си в този ден. А вторият — Бойчо Русев от Гюрюджий.

В палатката, в която бях скрит от самодивите, имаше постлан един „хубав, нов“ килим, на когото ме беше страх от въшки да седна на него, ами стоях на крака и пушех тютюн. От ясакчиите ми, които ме пазеха отвън, единът каза на другия: „Тюф, бе карсънъ сиктимини папазъ бютюн гедже аякта дурду“ [Тюф бе, да… жена му на този поп, цяла нощ прав стоя]. И аз му отговорих от хаджи Кунчевата отвътре: „Бенда сеним карънъ сикеим, аврадънъ сиктимини ханзър тюрк олдууну, ешек ериф не яптъм сана да бени сюверсън“ [И аз… твойта жена, турска свиня, магаре с магаре, какво съм ти сторил, че ме псуваш]. Той веднъж ме напопържа, аз два пъти него: и магаре го направих. Но между него и мене има голяма пропаст: не той може да доде при мене, нето аз при него.

Вънкашните големци, които изслушаха писмата от старозагорский патриотин Тонеолу Стоенча, рухане-векилѝ, си отидоха. Останаха само конашките касатури.

Хляб ми се не яде, ами и за хляб кой те пита… За вода яката ожеднях, но и вода ги мързи да ми донесат. Хванах да припявам бабини деветини: Узунов, това ли ти беше патриотизмът и народността? Крадлеков, тук, на това място, ли й българската свобода? Нали ти казах Буюклу Карамустафа, когато най-напреж беше отправен при мене от Коля Ганчев, от южна[та] страна до олтаря при черквата „Святи великомученик Георгий“, че ми се видиш слаб: да се уловиш, ще кажеш всичко. Ако си такъва, по-добре да ва заколя, да не ходите между народа. Ти ми се вери и кълна, Атанасе чорбаджи Цвятков, и в майчиното си мляко, че не си тръгнал да предаваш, ами да освобождаваш! Без убиването на гърка хаджи Ставря дали България не щеше да се освободи? Ами дали нямаше друг да се намери, по юнак от вази, да го убий? Ами вий се намерихте, което не е ваша работа, да идете в къщата му, да го трепите… Вий не сте грешни на това, грешни са хаджи Ставревите снахи, които ва държаха за мадете, догде да се приготвите за наградата: святий дрънгол ширих, свята верига за врата, като на мечка заключен или вързан и обагрен в червено облекло. Като че пред цар ще излазяш за награда, че се освободиха върбите срещу хана на чорбаджи Кощи от мемлекет-чорбаджи гърка хаджи Ставря, да ги не отсече. Това ли ви й юначеството, народността, патриотизмът, кир Аргириадис? Най-подир са грешни онези, които ви обидиха и вий, макар да не беше ваша работа, обещахте се и като съзаклятник и наместник на дякона Васил Левски не си взехте думата назад, като юнак, Буюклу Кара Мустафа! Турците се много страхуват от Пала Буюклий, а хаджи Ставревите снахи обичат да ги мачкат и стискат мадете за изсипване и да ги разтриват с магарешките кистмета. Така му било писано и орисано, казват бабите. И аз ще кажа: каквото дробил, таквоз и да сърба! Ами аз какво търся тук, в хаджи Кунчевата, та съм се одрямал като мокро под плет?…

Не можах да се усетя, избърборих нависоко: „Чаттък Ахмед“ [Проклет Ахмед]. То едина ми телопазител името му било Ахмед. Обади се отвън и каза:

— Не во, папаз? [Какво има, попе?]

— Мълчи куче, с тебе дума нямам!

690 — Ах, динини сиктимини папазъ… [Ах, вярата ти попска], при мене дай да му ударя едно-две с пушката тепета зад врата!

— Ще удариш грездея ми, магаре, шопар, ханзър керата, пезевенк (…)

Подарих титлата си, офикието, на моя телопазител Ахмедя: керата-пезевенк. Ще очаквам за по-голяма титла…

КАМБАНАТА НА ГРАДСКИЙ ЧАСОВНИК УДАРИ СЕДЕМ. Петли запяха из града, касатури задрънкаха, талиги захлопаха, коне затропаха… Заптии се разтичаха, турци много надодоха, та изпълниха повън улиците и вътре в двора на хана: съм-съкъ (един до друг), яйце да хвърлиш, нямаше где да падне.

Доде на дяволский рай нахтарджията, с половин дирник султана, та изхлопа с нахтарите. Вратата на хаджи Кунчевата се отвори и двама жандари с касатури додоха при мене, та ме хванаха единът оттъй, другият оттъй за пояса и ме изведоха като булка пребулена из хаджи Кунчевата палатка, та ме качиха на една талига. И седнаха заедно с мене в талигата и ме държат за пояса като булка, кога я държат зълвите на колата, та дари бащини си роди и роднини. Талигата беше с един кон: на поща сюрюджи [пощаджията] ченгене Хасан Пискюлията. Впрегна талигата, накачиха се 10 души настръхнали заптиета на конете. Това беше на 19 юний, в сряда[291].

ПРОЩАВАМ СЕ С НАРОДА И СИ ВЗИМАМ СБОГОМА СЪС СТАРОЗАГОРСКИТЕ АГАЛАРИ И ДЕРИБЕЙОВЦИ. Качиха още две булки, но аз не можах да ги видя кои са: и си мисля за едина, че е поп Делчо от Гурбетито.

Познах, че ще тръгнуват сватовете скоро, станах на колене и казах така: „Свободни останете агалар-бейлер. И стягайте се отсега нататък. Без гащи лягайте, шя спете!“. Чух друг глас, който изговори подир мойта носачка така: „Емин бей, хаджи Таираа, каймакам ефенде, на всички по-първи аги и чорбаджии, хубай мислете! На Фюлбя отивам и след три дни пак съм тука!“. Не се види кой говори, ама по гласа познах, че е Станчо Петров, бакалинът от Джамбазито. А вторий се не обади и не знаех дали е поп Делчо или друг някой от работниците, които ще отиват да целуват на майстора си ръка, да им даде тестир и препаше престилка.

19 юний 1873 г., в сряда… И като беше пазарят в този ден, много народ имаше надошол от селата: улиците бяха пълни. Сватовете се стегнаха, но зълвите, които ни държат, не запяват. Конницата се нареди, както прилича: кумът излезе напреж и харт, извади саблята си и каза: „Арш!“ Конете изтропаха, талигите изхлопаха. Като излязох на сокака, видях от нашите много. И Коля Ганчев[292], който беше се снишил между народа в един дюкян… От тях си взех сбогома така: „Аз отивам, вази оставям…“. И това беше. Никой се не обади. При зелената баня срещнах арнаутина поп Стефана, какавиш гьовесй, та му казах: „Поп Стефане, нямаш енория, моята енория остана празна. Иди, та й отслужвай…“. Той се скамени до зданието на банята и не ума, не дума! Той беше много страшлив и затова го закачих. Рекох: дано му изкарам ума, да не ходи да глоби хората на хак ереня.

Дорде да излезем из града, на много места се спираха талигите, да продават сербезлик.

ПЪТНИК, 19 ЮНИЙ. Излязохме из града. Зълвите не пеят. Ами аз не можа ли? Викнах, та запях. Който ни срещне, все се спира малко и гледа, но всякой не знай къде отиваме: на лъджи или на манастир. Чаушинът, ако и да го беше яд, но ме не спря да пея. Караше си коня напреж и съветваше заптиите си: „Някой ако рече да бяга, огън удрете!“

ЧУКАН ЧЕСЪН НА ТАРАТОР С КРАСТАВИЦА. Стигнахме Арабската махала при един струпан салаш, в когото продават бакалия. И бакалинът му от Стара Загора. И ако се не лъжа, гаче Койчо[293] го думаха. Спряха слязоха, та си разводят конете. И талигарите и те пуснаха конете си да ги поразводят малко. Нам не дозволяват да слезем от талигите. Аз поисках от бакалина да ми направи един таратор с краставица. Той захвана да бели и чука чесъна. А аз захванах да пея:

Мама на Станча думаше: „Посмъмри, синко, булчето, в къщи ми хатър не гледа, хубай мама си да слуша.

Мама си хубай да слуша и устата си да стиска, нашироко да не говори и много да не знай, и човек да не изгори…“

Тебе думам, дъще, усещай се, снахо (…)

„Чуваш ли, Радо, Радке“ (…)

Талигите впрегнаха и бакалинът ми едвам направи салатата, но кой ще ме чака да ям? Поиска бакалинът един грош от мене, аз му казах:

— Не можох да хапна, какви пари искаш?

Той ми отговори:

— Мене малко ми трябват парите, изхаби ми салатата… Извадих един грош, та му дадох и му казах:

— На ти този грош, да си купиш въже и даде Господ с него сам да се обесиш…

— Дай ми парите, че то моя работа, нека се обеся! Пък ти на времето да си мислил… — рече той. (…)

Кога влязохме в Чирпан, много честно ни посрещнаха: на хаджи Саидова в хана вкараха ни с талигите. Пазителите ни пиха каве, нам и вода няма. На изпроводяк по-голяма чест беше…

694 АЛИПАШИНСКОТО КЛАДЕНЧЕ. Тук спряха. Слязох от талигата да пия вода и се обърнах назад. Видях и Бойча, и Станча, на които като сгризнах зъби, това не чуха, ама като се хванах за бърната, значи — ключ! И те същото направиха. И се още освободих, като им дадох този знак, също и те мене.

Зълвите, които ни държаха за поясите, размениха ги на тази кула с нови куладжии, а те останаха на тяхно място в кулата. Часът беше 10–11, кога минувахме при Сеймен Марица със саловете. Преминахме благополучно Марицата.

ПАПАЗЛИЙ. Пристигнахме вечерта в Папазлий на хана и там ще лежат. Другите, Станча и Бойча, не знам къде ги пъхнаха. Мене запряха в една стая, сякаш че максус била направена като за мене гост: боклук до колене — при свинете, гдето лежахме. Та ме натрупаха едни бълхи като мравки на мравуняк! Бакалинът беше грък или цънцарин. За хляб кой пита, ами и вода няма! Поисках вода на ханджията, не ми даде. Каза така на караула: „Тези са царски душмани, те не щат милост! Кога умрат, поп ги не опява и у гробища ги не заравят“. Този ханджия бил грък. Бог да го поминува и награди! В тази нощ за вода ми беше много мъчно, но много ми беше [не]спокойно от свинските животинки, които ме нападаха като гладни кръвопийни зверове-турци. В свинската кочина много бълхи… Изядоха ме! Горещина, без вода, мъчно се прекарва… Телопазителите ми и тях натиснаха бълхи, взеха да подскачат. Много лоша миризма и свински лайна имаше…

ШАРАЛДАКА. Благодаря на чаушина, който ме и познаваше. И малко [ли] пилета и баници е изял на баща ми в къщата, а пък въшки, гдето е събарял, майка ми знай; догде да ги изчисти из къщи, то друг се довлече, та ги събори по-много… Този чаушин, който ме познаваше и бяхме епидже приятели с него, сега ме не познава. Като бързаше да ме замъкне по-скоро в Пловдив, стана рано, та ме извади от свинската кочина и избави от бълхите. Мойте телопазители качиха ме на талигата, седнаха при мене, та ме хванаха за грездея, ух, не е — за пояса беше. Догде Пискюлията да впрегне коня в каруцата, поисках от бакалина да ми направи едно каве да пия. И чаушинът потверди думата:

— Скоро направи! — каза чаушинът.

Бакалинът каза: Не ще каве, те са царски неприятели.

— Ти си грък, проклета черна душо! Господ да те убий и порази… Снощи вода поисках, ти и вода ми не даде. Да даде Господ в къщата си сол да не видиш и на коматчето си масълце! И на смъртния си час капка водица да поискаш и да се не намери кой да ти даде. Като краставо магаре да умреш и като червиво куче да миришеш…

— Я че кълне — каза гъркът бакалин.

— Ша кълна не, ами мама ти гръцка ша и…

Не остана време вече за говорене, защото чаушинът даде команда: „Арш!“. Изтрополяха конете и талигите изхлопаха, та тръгнахме по шосето за Шаралдака.

БЕЗГРЕШНИЙ ПИСКЮЛИЯ БИХА ГО МНОГО ЗАРАД МЕНЕ. Като вървяхме из пътя, мойте ясакчии задрямаха. Аз шепнех на Пискюлията, че ако има такова място да ме качардиса, 10 турски лири ще го наградя. Той ми се обеща и каза: „При Шаралдака му й мястото, много са чести дотлуците“.

Още не беше се съмнало, когато пристигнахме на Шаралдака. Тука има хан при моста. Като да се спрат, Пискюлията спря талигата от шосето долу, по-близо до бахчите. Заптиите заедно с чаушина искат от ханджията по едно каве да им направи да пият на конете отгоре. Мойте телопазители, като ги бяха подсявали бълхите, много им се спеше и пак задрямаха. И заптиите се бяха заплеснали за каве в ханджията.

Аз скочих от талигата към дотлука [на] страната, то имало и мене да нагледват. Извика един: „Папаз качттъ!“ (Попът побягна). И догде да ме заобиколят, аз се направих, че пускам вода. Мене нищо не казаха. А Пискюлията снеха от талигата, та му удариха един хубав бой, защо снел талигата долу от шосето, за това го повечето биха безгрешний Пискюлия… На телопазителите им чаушинът удари им по 5–6 камшика по врата защо ме пуснали да сляза от талигата долу: трябвало от талигата да пусна вода, а не да сляза долу. Той не знаеше, че спяха, ами ги мислеше, че биле будни и ми дозволили.

Безгрешний Пискюлия, оня гладен циганин, като му обещах 10 турски лири, очите му 4 станаха…

697 ПЛОВДИВ. От Шаралдака до Пловдив 2 ½ часа или по-малко, или по-много [има], точно не моя каза. Тръгнахме и до половината пътя осъмнахме и с видело влязохме в Пловдив на 20 юний, в четвъртък, 1873 г. И тука мястото ми готово като за мене гост. И ясакчиите ми чакат да ме приемат и пазят, да ме уроки не хванат, хора да ме не гледат. Блъснаха ме в хаджи Кунчевата палатка, та ме заключиха и туриха двама стражари на вратата да ме пазят. А Станча Петров, бакалинът от Джамбазите, и Бойча Русев от Гюрюджий не можох да видя где ги завряха. Ще говей тримеро, пророк Йоновите постни пости: каве, тютюн няма; за хляб кой пита. Може [да] донесат на Буюклу Кара Мустафа, та и нази да викат при него на софрата да ядем… То се знай, белким ще ни забравят и вода да ни не дадат да пием…

Седнах. Тялото ми се притеснява, душата ми се смущава, като че ли ме притиска нещо тежък товар. Притискам си тялото, опитвам си силите: дали можат утърпя на тежки мъки. Съвестта ми ме утешава, като че ми шепне: не се страхувай от мъки, не се плаши от бесилки, всичко юнашки ще потъпчеш и всичко за човека [е] дадено. По-добре смърт честна, нежели живот безчестен! Свобода или смърт… Това искаме и за святата свобода [на] българский народ ще си подарим живота. Не щем злато, не щем сребро, на братя и сестри свободата искаме!

698 МОЛИТВА. В този палат, в който се намирам в този час, ми не тежи толкоз: и пророк Йоновите пости, който пости[л] три дни в китовата утроба, става, и аз постя три дни от хляб и още не съм огладнял и не ми дохажда на ум за хляб и вода. Но ме е жал за раздялата с тези, които познавам отблизо, които сме обикнали от душа и сърце, с които сме работили и сме споделяли радости и скърби… [Раздялата] всякогаж е тежка за сърцето. Колкото да [е] человек як на сърце, но когато настане часът на раздялата, неволно усеща той в сърцето си печални минути. Человек в нищо друго не намира утешение освен в искрената и гореща молитва, на която слабо изражение служат нашите благопожелания. В тая минута доде ми на ум да прочета следующата молитва, която се чете на кръстник (калитато) — хубав баща. (…)

„Опитвам силите си, бодър съм, не се боя от вериги и смърт, нето от петвековни тирански мъки. Всемилостивий Боже, помогни ми, дай ми сила да утърпя всички мъки и тегла зверски, приготвени за нази, българи[те]. Вразуми ме да знам какво да говоря… «Когато ви предадат, не се грижете как или какво ще говорите, защото ще ви се даде в оня час какво ще говорите» (от Матея, гл. X, ст. 19)“. (…)

НАМЕСТНИКЪТ НА ДЯКОН ВАСИЛ ЛЕВСКИ — АТАНАС УЗУНОВ. На 20 юний, в четвъртък, на личен ден, хората каквато работа да захванат — жито ли да сеят или жетва да женат, ще хванат ръка в понеделник или четвъртък, за да им лек полезът. И ний ще хванем ръка в четвъртък[294]. Да видим какъв ще ни й полезът тая година.

Часа на 8 отвориха вратата, та хванаха ме двама за пояса, както им обичаят. Един тръгна напреж да ми показва накъде да вървя и двама шишлии отподир. Карат ме като разбойник не в гората, а в една широка стая, гдето седят книжници-фарисеи, та изпитват безгрешните. Влязох в тази стая, която бе украсена с калекатури — големи чалми и фесове — и един седящец на карекла с опулени очи, с книга и перо в ръце; и един отстрана, в кьошето на крака: опърпан, одран, бос, гологлав, рохнат в главата като бухал, бит, бит, недобит… Тези, които бяха с чалмите и фесовете насядали на карекли в шарена стая, която имаше насред голяма ламба като полилей, бяха комисия, за да ни изследват. Нямаше християнин помежду им. Можеше да е имало грък, но като [са] с фесове, не можох да узная. А този с опулените очи, който седеше на кареклата, беше истиндакчията (изпитвачът) Садъ ефенди Помака. А пък захвърлений в кьошето беше Буюклу Кара Мустафа, Атанас Узунов, Аргириадис, Георги Крадлеков, чорбаджи Цвятков… Дреме като разпаресница или като ерменлия. И какво яйце ще снесе?

701 Донесоха една карекла пред мене, та ме поканиха да седна:

— Седни, папаз ефенде — каза Садъ ефенди.

Седнах на кареклата.

— Пиваш ли едно каве, папаз ефенде?

— Не ща.

— На, тегли едно емфе — подадаха ми кутия.

— Не съм теглил емфе.

— На ти готов цигар, та го запали.

— Не употребявам тютюн.

Изправиха Узунов насреща ми, та ме попитаха:

— Папаз ефенде, познаваш ли този господин?

— Не съм го виждал.

— То[й̀] е Атанаш ефенди, Узунов.

— Не съм го чувал.

— Атанаш ефенде, познаваш ли този поп?

— Познавам го — каза Узунов.

— Как му й името?

— Поп Минчо Кънчев от село Арабаджиево, ескизаарска кааза.

702 — Поп Минчо ефенде, ето Атанаш ефенди Узунов ви лично познава и името ви знай!

— Може да ма й виждал и името ми чувал от хората отстрана.

— Атанаш ефенди Узунов, кога до де във вашето село от Джамбазите със Станчева кон, не доде ли във вашата къща?

— Не съм виждал такъв кон на Станча.

— Атанаш ефенде, не ходи ли в папаз Минча ефенди в къщата, когато беше със Станчева кон?

— В поп Минчевата къща не ходих. В друга къща бях, но поп Минчо дохажда при мене, та се разговаряхме.

— Поп Минчо ефенде, защо не кажеш? Ето, Атанаш ефенди право казва. Не лъже. Кажи ти с колко души ходи при него да си приказувате и върху кое се разговаряхте?

— Вашият Атанаш ефенди лъже. Аз никогаж не съм го виждал, а не с него да се разговарям!

— Ти няма да се отървеш! Кажи няколко души, че си довеждал при мене на разговор, за да се избавиш и главата ви миряса… Ето писмото, което взех от царската комисия: гледай подписите и печата на великия везир Мидхат паша, че няма нищо да ви речат. Кажете право и ще ви освободят да си идете утре.

— Я, че и ум ми даваш!? Това писмо [е] бърсалка! Ти не си българин. Где съм ви виждал аз и съм се разговарял с вази? Това ли ви й народността? Това ли ви й патриотизмът? Тук ли й освобождението на България? Ти си Юда, предател проклет, черна душо, изневерена… Да съм те знаел, главата ви да отрежа. Но не съм ви виждал ни бял, ни черен никогаж пред очите си!

— Не се гневи толкова. Те са фитове, лъжи ги и те хващат вяра.

— Фитове ли, ти си фит, а не те! Ти ще познаеш как се лесно лъжат… Ти ги излъга, та ни докараха за нищо тука и затова веруваш, че се лъжат.

— Папаз ефенде, недей се гневи на Атанаш ефендя! Ха сега излезте, та си помисли, че кога ви повикаме втори път, кажи си право, за да ви не маем напразно тука. Да ви изпратим по-скоро да си отидете в домовете. Подпиши.

— Прочети ми какво си писал. Така: п. М. Кънчев.

Изведоха ме навън по същия обичай. И според програмата оставиха ме в същия палат под стража да се разправям с тахтабите.

ВТОРИЙ ИЗПОВЕД[295]. През нощта, часа по 3 ½, изкараха ме пак на изпит по същий обичай. Дадоха ми карекла, та седнах. Помолиха ме с каве и цигаро, аз отказах.

В първия изпит ме накараха, та подписах. Изпитачът Садъ ефенди Помака взе книга и писалка и ма загриза пак да се разговарям с него:

— Откъде си родом?

— От село Арабаджиево, ескизаарска кааза.

— Имаш ли баща и майка?

— Имам. Баща ми не може да навий да коли фитки и кокошки, понякогаж и агнета, та гости хранениците. Имам и майка, на която ръцете са изгорели да пече самуни в пещта и прави точени мазни, с шекер баници за глутниците ви.

— За това не ви питам…

— Ами за какво?

— Как думат името на баща ви и на майка ви?

— Баща ми — Кънчо Стоянов, а майка ми — Дена Минчева.

— Вашето име как се дума?

— Поп Минчо Кънчев.

— На колко годин сте?

— Не знам, майка ми знай годините ми.

— Запирани ли сте някогаж?

— Не сме, сега сме затворени.

— С Атанаш ефендя какво се разговаряхте?

— Атанаш ефендя не познавам и не съм се разговарял с него нищо.

— Друго какво има да кажеш?

— Какво ще кажа: искам свобода.

— Каква свобода?

— Каквато имате и вий.

— Кой ще ви даде, от кого я искате?

— От султана — негово царско величество султан Абдул Азиса.

— Самичък ли я искаш, или има и други?

— Всичкий народ български.

704 — Кои са те българи?

— Не ги познавам.

— Как им се думат имената?

— Не съм чувал имената им от никого.

— Отгде взимате пари?

— От народа.

— От кой народ?

— Не знам.

— Где ви са пушките, гдето ги проводи Русия?

— Каква Русия, не знам това място.

— Не знаеш ли, ешек-пезевенк. Дръжте!

Сякаш че биле готови. Скочиха приготвените за този обред, та ме хванаха: едни брада опъват, други коса от главата ми скубят. Свършиха този обичай и наложиха друг: забодоха от двата края подострено шило, забодоха го под брадата и гърдите ми. Седях на колене срещу запалена ламба. И гледам пламъка й, като гори. Няма кабил, ще се изпълнява това дисциплинарно наказание, защото не си знам урока.

Вече казахме. Заведоха ме пак в същата стая. Тая нощ много ми се спеше, но от тахтаби не можох да спя, защото бяха от бълхите по-много.

21 юний, в петък, си почивах. Не ме търсиха, но откъде хляба бях забравен. Ще говея пророк Йоновите пости три дни, че тогаз ще отговея.

Пак подписах [записаното]: п. М. Кънчев.

705 ТРЕТИЙ ИЗПОВЕД. В 21 юний, в петък вечерта, часа 3 по турски, срещу събота, ме изкараха на изпит. Туриха карекла, та седнах. Донесоха ми каве и готово цигаро. Взех кавето, та го излях и цигарото хвърлих:

— Тъй пия каве и тютюн — им казах…

— Ако обичаш емфе?

— Не обичам, не ща.

Маймунсуратлията Садъ ефенди, истиндакчията, взе книга и перо и ми загриза пак кокалите и лайната:

— Поп Минчо, папаз ефенде, каква свобода искаш?

— Каквато имаш и ти.

— Свободата яде ли се или пие?

— Не се яде и пие, ама за нея кръв се пролива.

— Ами вий с кръв ли я искате?

— Ний ката ден кръв проливаме.

— Защо и къде проливате тази кръв?

— Защо ме питаш? Не видиш ли вашите итове, вашите бабаити какво вършат по улиците и пред управлението ви: като пилета ни колят посред пладне и никой не ни съжалява.

— За това по-подир щем се разправи, ами кажи ми, каква свобода искате?

— Ний нали сме народ, искаме свобода, равна с вази, искаме да има от нази българи[те] — заптии, онбашии, чауши, мюлязи-ми, юзбашии, бинбашии, миралаи, паши, мютесарифи, валии, садразами. И редовно да взимате от нази войска, както взимате от вази.

Ами ако не ви се даде това, как ще го вземете?

— Не знам, народът знай.

— Де й този народ?

— Нийде и всякъде.

— Колко пари имате събрани?

— Много.

— Кой ви дава парите?

— Не знам.

— Где са руските пушки?

— В Русия.

— Где ги скрихте?

— В руските солдати. (…)

— Московецът колко айлъка ви плаща в месеца?

— Какви моски, какъв лък?

— Ешек-керата, ударете го на йорф (мъки) този кефирин. Не знай, а всичко знай! Ай сега ша каже! Ударете му лалето, синджира на врата, та го обесете този гявурин каза един от чалмите (…)

709 Аз седя като владика на стола и дяконите захванаха да ме обличат: туриха една ръждива халка на врата ми като на хрътка, зараздрънковаха ръждавата верига, та я прекарват през халката, на врата ми, та нареждат веригата по раменете ми. Джангър-джангър, краят се свърши. Премениха ме, както искат. Столът взе да плющи отдолу ми, можеше и да се строши (…) Много тежи, премаля ми на сърцето. Побарах се с ръка за врата, та си опънах яката.

— Папаз ефенде, убива ли ти? — каза една чалма.

— Ума му да доди — каза друга.

— Не-е, оправям си яката, да се не окирливи. Как е, прилича ли ми, харесувате ли ме така, както ме пременихте? Какво ли ви й сега драго на сърцето, може мед да ви капе. Колкото ни мъчите, по-много се раждаме. И колкото ни бесите, по-много ставаме. Да обесите мене, мислите, че царят ще ви награди или голям чин даде? Робе! Не! Да знай царят вази да избеси. Вий му съсипахте царството. Мюлтезими съсипаха народа, безправедно пари да вземат. Да се оплачат? Няма кой да ги чуй и съжали, по-лошо за тях. Защото колджиите като Дай Ахмедя двойно захванат да взимат и тройно, и четворно. Бейовци, хаджитаировци не оставят сиромасите да си отдъхнат и починат от меджии. Назърите, коруджиите им съсипаха с бой бедните сиромаси, царската рая. Сриха пътища и друмища, та забиколиха с хендеци селата, не можат сиромаси главата си от село навън да покажат от ятаганите им. Вий с това си поведение, с това ваше управление съсипахте царството (…) Как е, нагледахте ли ми се (…) Дано даде Господ, както гледате вий мене, и аз да видя вази с тази премяна. Ако ме обесите, синовете ми, внуците ми ще ви видят скоро.

Задуши ме, замлъкнах и никой не говори. Мълчание.

Запалиха цигарите и взеха да пушат тютюн и енфе. Подадоха за гавра и мене енфе. Аз нето посегнах, нето продумах нещо. След това мълчание каза един от най-първата главна чалма: „Вземете веригата от врата му“. (…) Издрънка синджирът, та падна на земята. Аз се освободих от тежкия товар, 40 оки (…)

— Подпиши — каза истиндакчията Садъ ефенди Помака.

— Прочети ми какво си писал, че тогава подписвам.

Прочете ми: всичко право писано, каквото съм говорил.

— Защо не писа [за] злоупотребления[та] на мюлтезимите и бейовете?

— Няма нужда. Подпиши.

[Подписах:] п. М. Кънчев

На 22 юний, в събота, си почивах, на 23-и, в неделя, имах отпуска. Чух отвън, като си говореха турците, че един от затворниците се хвърлил отгоре, та паднал на земята, та се убил.

Сливков, Станча, Бойча и хасковлиите знам, че са затворени, но никого не съм видял освен Буюклу Кара Мустафа Узунов, който още [е] с кървавата риза като мушама на гърба му, панталоните му от бой скъсани на гъза, бос, рохнат в главата като страшило; изсъхнал, та пожълтял като пачи крака.

Видях един поп, та си показва главата като лалугер: ту се покаже, ту се сепне. Видя ми се, че и той си [е] изгубил муските.

ИЗПОВЕД ЧЕТВЪРТИ. На 23 юний вечерта срещу понеделник, часа 3¼ по турски, изкараха ме на изпит. Като седнах на кареклата, казаха ми:

— Папаз ефенде, радвай се, утре ще си вървиш. Кажи право, за каквото ви питаме, че зарана рано ще ви изпроводим на къщата ви.

— На въжето ли?

— Какво въже, папаз ефенде, утре ще ви изпроводим да си отидеш на дома. Кажи за което ви питам: ти Роговски знайш ли?

Не знам никакви роги. (Питаше ме за Раковски!)

Ами Лубена Каравала познаваш ли? (За Каравелов.)

— Не съм чувал таквоз нещо.

— Ами Васил Левски дедеклери, знайш ли?

— Не съществува.

— Дервишоглу Аслан дедеклери знайш ли?

— Дервиш Хасана не знам, той е ваш, от правоверните. Вий го знайте. Има един циганин Хасан, него знам. Забравил съм: имам нещо да ви кажа, моля ви, дайте ми време.

— Свободен си, кажи.

— Заклевам се във вярата си, Отца и Сина и Святаго Духа, амин, че аз съм произведен в чин войвода.

— От кого си произведен войвода?

— От № 41.

— Какъв е тоз номер?

— Д. В. Л. Д. А.

— Какво значат тези букви?

— Д — дървеници (тахтаби), с които имам работа вечер; В — въшки, с които се упражнявам; Л — лале (верига), гдето ми тургахте 40 оки на врата като на мечка; Д — даяк, гдето, ме бихте, блъскахте и брадата, и косата ми скубахте…

— А „а“?

— Алчюкюми вур довара [хвани ме за грездея, че удряй в стената] (говори ваший Дели Ахмед, кога му запалят лоена свещ деня, та я пъхнат в чалмата на главата му, свещта гори на главата му, ходи из чаршията, та псува със запалена свещ; хората се смеят и той се смей).[296]

— Деленмиш. (Подлудили го!) — каза една зелка със зелена чалма.

Обратно по моему: № 41 — лесна сметка: д=4, в=2, л=30, д=4, а=1 — сичко събрано = № 41 значи: Д-Дякон, В-Васил, Л-Лев-ски, Д-Дервишоглу, А-Аслан. Има право Атанас Узунов, гдето убеждава, че се биле лъжели и фитове биле. Аз ги не лъжа, право им казвам, защото се заклех (…)

— Ний не искаме такива номера от вази!

Ами за какво ме питате и искате да ви кажа право, каквото знам?

— Атанас ефенди Узунов, кога доде от Джамбазито със Станчева кон във вашата къща, говори ли ви да събирате пари, да купувате пушки, да се освобождавате?

— Това вий знайте.

— Русия колко ви плаща в месеца?

— Колкото кокошки изядат вашите глутници.

— Где ви са пушките?

— В търговеца (…)

Защо го слушате тоз кефирин? — каза една зелка.

— Мълчи, онемей, керата-пезевенк! — каза друга зелка (…)

Уж свършихме, но още имало един кусур. Главната зелка издаде заповедта и каза: „Дайте му свобода!“. Мойте дякони стърчиопашки, телопазители, като че били готови за този обред: хванаха да ми извиват ръцете, да ми скубят косата… Не се трай: две ръце за една душа. (…)

Бит, небит, казах на мойте телопазители да обадят на комисията, че желая днеска да ме повикат: има нещо да им докажа. Не се бавиха много, скоро ме повикаха, та отидох с дяконите си според обичая при комисията. Те мислеха, че има нещо важно да им говоря. Та ме попитаха: какво имам да им кажа? Аз им казах, че: „Бихте ни, та ни смазахте; пари нямаме да си купим хляб; и да имаме, няма кой да ни купи и вода донесе… Ако сме толкоз грешни, обесете ни, да се отървем ний от вази и вий от нази. И ако стане нужда да ни извикат на по-голямо място, ще се оплачем от вази“. Тази чалма, която ме най-много мразеше, извади, та ми даде един алтълък турски, 6 гроша, и ми каза, че утре, кога ни изпроводят, ще ни дадат пътни разноски. Аз имах пари, но за опачина отидох да искам. Нахахрих шесттех гроша и отидох с телопазителите си и дяконите да се разправям с дървениците. В този ден ни отпуснаха едно турче от затвора да ни купува хляб и ястие, и вода да дописа, и каве, когато поискаме. Аз му се обещах, че ще му дам 3 гроша да ми купува от чаршията по-хубаво ястие и тютюн.

24 ЮНИЙ, РОЖДЕСТВО ЧЕСТНАГО СЛАВНАГО ПРОРОКА ПРЕДТЕЧИ И КРЪСТИТЕЛЯ ЙОАНА — ЕНЕВДЕН. Това турче, този нов шетач, проводих в чаршията да ми купи печено месо, хляб и тютюн. И то ходи да ми купи, та са натапаних като попско на големите задушници. И отговях [от] Петровите пости или пророк Йоновите.

Часа около 9, 24-й того, понеделник, донесе ми едно каве турчето и ми каза, че поп Еню от Гюнелийската махала го проводи днеска за деня си. Попитах турчето: купува ли му нещо за ядене? То ми каза, че му купил хляб, чесън и емфе. Казах на турчето: „Иди при попа, та му кажи, че оня поп, когото почерпи с каве, заръча да си купуваш месо да ядеш; ако ядеш чесън, ще умреш“.

25-ий, вторник, и 26-й, сряда, не ме търсиха. Разправях се с дървениците. Казах, че съм болен. Доде един доктор, хасъл грък, та ме прегледа и каза: „Нищо ти не е. Вечер затваряй пенджурите на стаята да не изстиваш“. А не види в гивече[то] колко неща съм приготвил за истиндакчията Садъ ефенди Помака.

На 27 юний, в четвъртък вечер, часа 2 по турски ме извикаха, та ме питаха, като седнах на стола:

— Войвода поп Минчо, папаз ефенде, свобода искаш, а-а?

— Оставете тоз ефендилик. Да, искам.

— Самичък ли я искаш?

— С народа заедно. За това ви казах и попърво. Защо ме питате пак?

— Колко народ имате?

— Колко да хранят турците.

— Нали ги имаш писани?

713 — Да, имам ги.

— Кога ги писа?

— Когато Кьор Кара Хамза, къраасъ ядеше препечено агне на баща ми в къщата и Пуллу Емин пиеше ракия с 12 души заптии.

— Аз ви не питам за Кьор Кара и Пуллу Емина.

— Ами за какво ме питате?

— Колко българи имаш приготвени за свобода?

— Колкото души са ели бой от турците и са ги хранили с пилета и баници като слепи.

— Кои са те?

— Които ги колите и трепете всеки ден.

— Ний за такива имаме закони и затвори. (…)

* * *

714 Повиках [турчето], та ми донесе каве. И то псува турците, защото пет години станало лежи, още три месеца оставало да свърши. Попитах го: „Има ли много българи затворени?“. Той ми каза: „Има, има още двама попа: единът полудял; и трима българи луди; един от тях се хвърлил горе от стаята долу и сега лежи не умрял, не жив. Много бити и с обелени лица има“ — каза турчето.

На 27-ий, в петък, не ме повикаха. На 28-ий, в събота, дошло телеграма: да ни изпроводят в Едирне. На 29-й, неделя, и 30-и, в понеделник, ме не търсиха.

715 ЕДИРНЕ. На 1 юлий 1873 г., вторник, захлопаха талиги, задрънкаха касатури сутрената. Отвориха вратата и ми казаха: „Ако има нещо да зимаш, вземи си го, че излизай навън!“. Какво ще взимам, само едни кундури за живо и умряло имам; и един гювеч оставам на истиндакчията Садъ ефенди Помака и комисията му да му изядат вътрешността вместо пиринч бал-халвасъ. (…)

Накачиха ни на талигите. Станали сме всички като в един калъп: ръждиви, неопрани, неомити, с рохнати коси, скубани, недоскубани… Проточи се един керван заптии. Народ: едни за подигравка, други от жалост… Изпращат ни до меркеза отвън града.

Талигите вървят, аз ги преброих кои са били затворени:

1. Костадин Доганов и 2. Христо Илич — от Пловдив; 3. Даскал Янко Кочев, сандък-емини; 4. Хаджи поп Димитър Иванов Коларов, владишки наместник; 5. Кирияк Н. Сербезов; 6. Георги Данчов, живописец — от Чирпан; 7. Стоян Заимов от с. Тюркмешлий, Чирпанско; 8. Стефан П. Сливков; 9. Георги Хаджидечев — от Стара Загора; 10. Поп Минчо Кънчев от с. Арабаджиево; 11. Станчо Петров от с. Джамбазито; 12. Бойчо Русев от с. Гюрюджий; 13. Поп Еню Попдимитров от с. Гюнелийската махала; 14. Дойчо Д. Аладжов от с. Сеймен, Старозагорско; 15. Петър Берковски; 16. Мирчо Попов; 17. Янаки Тодоров; 18. Кости Тодев; 19. Димитър Попстефанов, беледие сандъкяръ; 20 и 21. братя Георги и Михал хаджи И. Минчеви — от Хасково; 22. Кръстника — Атанас Узунов — Цариград.

Свирката изсвири и железницата доде, та се спря на станцията. И нам казаха: „Хаде, качвайте се във вагоните“. (…) Качиха ни. Свирката засвири и вагоните тръгнаха, та заплюгцяха по железницата за Одрин.

Георги Данчев говори, рисува, та описва света. Хаджи поп Димитър бръщолеви, че му обрали къщата и заклали момчето. Георги Данчев казва: „Не го слушай, той полудя!“. Станчо Петров ме пита: „Дядо попе, отгде изгрява слънцето?“. И той малолетен… Аз няма какво да правя, захванах пак дивата, провикнах се да пея. При нази има телопазители, та ни пазят да се не хвърли някой от железницата долу да се убий. Толкова сме им мили! И затова ни толкова с четири очи пазят… Чест голяма!

Песен

Стоян из гора излиза и с ясен глас са провикна:

„Прощавай, мамо, и сбогом, оставай и ти, горо зелено.

Халал ни струвай, горо, зарарят тревата, йоще водата,

тревата, що ти, горо, тъпкахме и дебела хладна сянка търляхме.

Студена вода, що ти пияхме, вакли агнета ядяхме,

червено вино пияхме, горо лъо, Стара планино.“ (…)

Забележка: Има още една песен, която пях на г-н А. Узунов, но забравих да я напиша.

Вагоните надуват, та вървят по железата, от станция на станция се спират, та си поотдъхват и с вода напояват, да им не засъхне гърлото и премалеят краката дяволски. Преминахме от Пловдив толкова меркеза станции и една ми се не видя хубава като търновосейменската. Когато пристигнахме на търновосейменската станция, ний мислехме, според Дойна Димо Аладжов, [че] ще ни пресрещнат някои и други приятели, а то напротив: те заскоро ни забравили и се тум-тум крият от нази, да ги не видим. Само аретликът ми Христю Халачина и даскал Димитър Паскалев с едина крак (Скендер бей) додоха при мене, та се видяхме. Казах им да вземат една стомна и да я напълнят с най-хубаво вино и да я донесат и дадат мене наместо вода. И ако искат 718 турците-телопазителите от нея да пият, не ща да им дам. (…) Моите приятели, които ме не забравили, както им казах, по-зеде го направиха; а де намериха това вино хубаво като мисилец. Вардачите ни бяха двама заптии. И от нашите другари имах още трима при мене: хаджи поп Димитър от Чирпан, той луд полудял, не знай какво говори; Станчо Петров — хамен го пристигнал, пита ме отгде изгрява слънцето; Георги Данчев са аландисал умствено, рисува, та описува дюната. Даскал Димитър Паскалев и аретликът Христо Халачина донесоха ми хляб и месо и стомна с вино налята. Взех хляба, месото и препечени кебабчета, и стомната с виното. И им казах: „Хаде да ви няма тъдес, аз ще ям хляб“. Като захванах да ям, първия залък с месо и хляб сдъвках и го извадих от устата си, та го мачках в ръката си и плюх на него. Най-подир го наблъсках в стомната. Телопазителите казаха: „Буда делиолмуш! (И този полудял!)“ Аз ям и още два пътя направих както първен в стомната. Припи ми се, хубай дигнах [стомната], та се напих. Помолих и телопазителите. 719 Те отказаха: чунки да искат, догде не вчупим стомната, ще им дам! Георги Данчев и той се гнуси, не рачи да пие. На хаджи поп Димитра и Станча да дам, можеха да пият, но тям не давам, защото си изгубили муските, като пият да си не изсипят брашното.

Вагоните на тъй ги разкарваха и свиряха на тъй, аз мисля, че сме още при търновосейменский [меркез]. Тя заминала и върви, та се пука. И често, често се премяркат през очи телеграфните диреци. Аз си похапнувам и наблягам стомната с виното. Очите ми захванаха да светят като на лисица. Виках да пея, пушех тютюн и често целувах стомната. Телопазителите ни пак ме съжалиха: „Изгорял, много вода пие!“ — казаха те. От станция на станция, като бях занимат с работа в службата си, забравих за каква работа отивам в Едирне. И сме пристигнали едирненския меркез. Талигите приготвени за честните, ръждиви гости… Свалиха ни от вагоните, та ни накачиха в талиги. Аз взех стомната, защото се намираше в нея още от Бакхусовата благодат. Поп Еню се случи, та се качи при мене в талигата. Аз си сръбнах, поканих и него да пие, като му казах: „На пий от тази вода, тя е от аязмото“. И той взе стомната, та я вдигна да пие и не му дохажда на ум да я сложи от устата си. Сне я и я държи. Казах му: „Надувай, да се свърши, че ще я вземат от нази“. Окаяний поп Еню, пие му се, не пил толкова време, засъхнало му гърлото и изгорял пискунят. Вдигна още веднъж и пресуши стомната и ме попита: „Какво да я правя?“. „В калдъръма!“. И той бръсна, та се вчупи в калдъръма долу стомната.

720 ТЕРСААНИИСКИТЕ ПОЛИСИ. Със слава и чест влязохме в Едирне града голяма. Гърци се ухилили и усмели до уши, а българи посърнали и повехнали до земя: не смеят очите си да отворят, нагоре да погледнат, бял свят да видят. Конници, пеши заптиета: едни коне разтропуват, други касатури раздрънковат. И мислят бо’зна какви хора карат! Та затова толкова празни сеирджии тичат и като на мечки да гледат какви хора са тези, дето с толкоз заптии ги карат към правителствените конаци.

Аз, като се бях накадил от Бакхусовото благоухание, мислех, че сватба [е] и за булка отиваме. Окаяний поп Еню от толкова време като не видял винце, макар да беше малко в стомната, но и той се шепса: очите му светнаха като на борсук, кога се хване в капаня. И захвана да си тананика, но не му беше за добро.

Пристигнахме правителствените конаци. Намърдаха ни в двора, та ни свалиха от талигите. Наредиха ни наред като жерави срещу тюрмето, да гледаме като булка, кога я вземат от бащини й, та я качат на колата и обърнат да гледа срещу свекрова си двор. Преброиха ни. Всички тук. Беше смешен Михал хаджи Иванчо Минчев от Хасково: имаше хармоника, която беше стиснал под мишницата си; мръдне и тя „цък“ — чуй се гласът й.

Един от големците турци каза:

— Те имали банда.

Друг каза:

— Те всички брадати.

Трети каза:

— Те имали попове, дали знаят московски язик?

Четвертий каза:

721 — Ка’щяло да не знаят, те московски проповядват на българите.

Часът беше 10 ½ по турски. Приканиха ни към тюрмето, та отвориха едни широки, дебели врати; още едни и още едни: през три врати минахме. Кога влязохме вътре в дворчето — лошо и мръсно мирише. Казахме: „Тук ша ни й гробнината“. Окъсани, голи и с железа натрупани хора. Но нази не оставиха тука, защото като за нази хора по-добро и чистичко място приготвили. Поканиха ни, та се качихме на горний етаж. И седяхме един час всички заедно, та се разговорихме: кой колко оки даяк е изял и какво ли има още да става.

Доде един големец със заптии и хапасана мюдюрю Рушидаа, черкезина, та ни разподелиха по трима в полиса. Полисите от кубе от камък и отдолу камък, с една желязна пенджура, гдето заключват веригата на затворника за нея. Моя личност, поп Еню и Георги Хаджидечев, тримата ни блъснаха в полис. Донесоха и един кюллюк, гдето ще работим в него житена халва за големеца, дръпнаха, та затвориха вратата, оставиха караул да я пази. И за друго не ни попитаха тая нощ. Постелката — гол камък и завивката отгоре кубетлия камък, възглавницата — собствените кундури.

Сутрената ни проводиха за всички един хас българин, Спас от Котел, да приказува с нази, да ни купуват хляб и вода дониса. Спас и той затворен в долните затвори. Проводиха още един от затворените, хас грък, Кощи от Одрин, който ни каза хубай да се пазим от Спаса, че бил шпионин.

722 Днес, 2 юлий 1873 г., в сряда сутрена, осъмнахме благополучно. Слънце се не вижда. Станчо, Сливков и Бойчо бяха в полиса до нашия.

Запях тая сутрена:

— Станчо, как си, събра ли си муски[те] или още ги пръсна?

Той се обади:

— Не знам отгде изгрява слънцето… Още изгубени.

Това тъй си следваше. Не ни търсят, нето питат. Само кога се препълни с халва кюллюкът, изнесат го двама, та го раздадем на валията за хаджи Ставрева чест.

Хаджи Иванчо Минчев от Хасково много се труди, при валията излиза да се моли, да изведат синовете му Георгя и Михаля на вратата, да ги види, но му не изпълниха желанието: не ги пуснаха до вратата да ги види. Ходи из Едирне при бейове и чорбаджии, но всички го забравили. И той си пригоря и се върна, та си отиде в Хасково нажален и наскърбен.

ЧАПРАЗА. Този Чапраз беше българин и затворен за 15 години. Съгласил една тайфа затворници през рамазана вечерта, кога идат турците на джамия, да направят един юруш и отворят вратите и избягнат. Това го направи. Отвориха вратите и излязоха съгласените българи и турци, но не можоха да сполучат, защото Спас ги издал. Кого как докарат — сечен, бит, в кърви отънал — отвориха затвора на турците, та им ги предадоха. Бой, бой, та ги смазаха. Натургаха им едни лалета по 40 оки на шиите. От побягналите само две турчета и един българин не уловиха. Нашия големец Рушидаа, хапасане мюдюрю, 723 и него тикнаха в дранголника зарад бежащите. На негово място поставиха временно Джафераа, едирненский бюлюкбашия, кааза къраасъ.

В това време се случи от нашето село, та дошле с кирия Димитър Карафизиев, Сиво Генов и Руси Бакърджията, та ми донесоха една плъстчица и риза. Джефераа, като ги познава и като приятел на баща ми, без да се пита от по-голямо място, повика ме, та излязох вънка да се видим и да си взема плъстчето и ризата. Разговаряхме се по турски. Досега никого не бяха пуснали да излезе навън. Като не бях видял толкова време слънце, светнаха ми очите, като че придобих нов живот.

По-подир Паню протестантинът донесе пари мене и на Сливков. И той ни изкара вън, та си взехме парите. И ни даде наставления, че сега царят ще ни опрости и пусне от затвора, но още веднъж да не правим тъй.

Чатър-чатър, изгоряхме това лято в полисите. Не ни търсят, не викат да ни питат нещо. Строго ни вардят да не изхвръкнем през кубето на полисите. Поп Еню честичко си поплакваше, като си припомни за дъщерята Дина: че как го чешела и оправяла пътя на косата му. Като не знаем какъв юоляф ни се крои, аз си купих един аршин американ, та си уших една торба. И му казвам: „Ако прегризем въжето да ни окачат, то ще е заточение, с тази торба ще си нося хляба“. Той ме спира да не говоря такова нещо. Пусти въшки, като че от камъна излизат: колкото ги търсим, та ги трепем, по-много се пилят. И добре, че нямаме друга работа, та се занимаваме с тях. Не можем им седя насреща. Чатър-патър-марцина ще ни уморят.

724 ПРОМЕНЕНИЕ. По-напреж викаха Буюклу Кара Мустафа А. Узунова, но не знаем за какво го извикаха или питаха. На 30 ноемврий 1873 г., в петък, в празника святаго и всехвалнаго апостола Андрея первозваннаго — в този ден който работел, наедрявала му работата — додоха, та ме повикаха от полиса. И не знам защо ме викат. Като слязох долу, минувам покрай турците затворени. Те си хортуват: „Този поп ще го обесят“. И гледат да ги чуя аз. Мислят, че не знам аз, че ако ще ме бесят, трябва да има на гърдите сербезлик и на врата ми 40 оки лале (верига). Като излязох от тюрмето, приеха ме дяконите и ясакчиите ми, та ме изкараха горе на голямото събрание. Попита ме един:

— Защо ви докараха тук?

— Вий знаете.

— Какво искате?

Няма човешка свобода и права както вий.

Хаде, заведете го — казаха.

И това беше всичко. В този ден викаха и Сливката, но не знам какво са го питали.

Часа на 9 по турски додоха, та ни прегледаха полисите и ни наредиха в друг ред. Туриха по пет души в полис. Деня вратите ни да бъдат отворени. Да сядаме вънка на залата, но да ни пазят. С други да не приказваме, но колкото души сме в един полис, ще се разговаряме ний сами. И ще ни водят на заход, а не в кюпа-халвата.

Ний бяхме: поп Еню, хаджи поп Димитър, даскал Янко Кочев, Дойчо Д. Аладжов и аз — всичко пет души в един полис. Хаджи поп Димитър с дяволите говори.

725 На 1 декемврий, в събота сутрената, гледам един нов гостенин с шапка пое, с влашка голяма обърната яка. Никой го не познава, но мислим да е някой от нашите. Но кой? Гузно негонено бяга. Даскал Янко Кочев го позна. Каза: „Този е архимандрит Пахомий[297] от Рилский манастир“. И наистина той излезе. И след 3–4 дена го махнаха оттам и не знам где го закараха.

Ако и да бяхме трима свещеници, но нашите мене думаха „дядо владика терсанийский“. Долу затворените българи, като слушали „дядо владика“, мислели, наистина, че съм владика. Събрали малко пари помежду си и ми ги донесе Кощито, та ми ги даде и ми каза: да се моля на Бога да ги избави от затвора. Казах на Георги Хаджидечев, на даскал Янка Кочев. Дадох им аз малко пари от мене си, и те по малко, и ги повърнах назад. И казах да ги раздадат на бедните помежду си.

Имаше едно младо заптие татарче, името му беше Тосун, което беше му се паднало ред да доде да ни пази от мухите. Поп Еню насам го въртя, натъй го убеждава да се мъчи както, както: дано ни донесе барем 100 драма вино тригодишно. Обеща му 6 гроша и то се обеща. Дадохме 6 гроша нему и 6 за вино. Казахме му да върже шишето за слабините в гащите си, че ги търсят, кога влизат в затвора. Не ни излъга. Донесе 100 драма в едно шише, като доде да ни пази. И каза: налейте му вода, че без вода се не пиело. Наляхме му вода, та си го изпихме двамата с поп Еню. 726 И тази нощ какви песни не щеш: И достойно есть. Зачудиха се. Кочев се усети.

Помолихме се на големеца Рушидаа да проводи някой вардянин на католишката българска черква да поиска: един общак, апостол, евангелие и епитрахил. Рушидаа проводил един вардянин, та ни донесе каквото поискахме от католишката черква. На 1-вий вечерта четохме вечернина и сутрената на 2-ий, в неделя, обърнахме лолиса на черква. Мечит има да се кланят турците, но ний сега направихме и за българите, само за нази.

На 4 декемврий докараха един старик, близо около 60 години възраст. Одрямаха му един синджир около 30 оки на врата и го блъснаха в един полис, та го вързаха за пенджерата като мечка. Питат го:

— Отде си бе?

— От с. Калофер, филибенска кааза, от Гюмюш Гердановото село, на майка ви от оното. Хайде, нямате място тука. Вий сте калпави и парите, царството ви се свърши. Видите ли тези, мама ви…

Обърна се към нази: „Попе, аз знам говеда, свине да паса, няма тютюн, няма резиница: какъв е този манастир?“.

Изкараха го от полиса навън. Синджиря самичък не може да го носи, ами и вардянинът му помага. Вървя, вървя — захвана да пълзи и говори: „Да му… Кашмера направиха ма, като мечка…“. Стана прав, та заскача като мечка: „Мьо-о-о, мьо-о-о…“. Вардянинът се загледа, той го цапна с края на синджира в главата и вардянинът падна на земята. Хванаха го: бой, бой… И не знам къде го пъхнаха, загуби се…

* * *

727 Хаджи поп Димитър приказува с валията: „Ваше високопреосводителство, ида, хъ — хаджи поп Димитър Коларов…“.

Стане, та си облече хартикето, позаглади брадата си и тръгне:

— Къде бе?

— Отивам при валията на мезлиша…

Вардяните го спрат, та го върнат.

Бях писал да ми проводят дрехи и пари. Пред Рождество Христово брат ми Слави и зет ми Иван Русев, Бойчева брат, дошле в Едирне, донесли дрехи и пари. Рушидаа ми каза, че брат ми и зет ми Иван дошле да ни обиколят. Аз му бутнах една бяла меджидия и го помолих да приготви банята да се умия; и още една му дадох да ме изведе вънка, да се видим с брата си. Парите всичко вършат: опали банята, та се окъпах, попригладих се и излезахме заедно с Бойча, та се видяхме, разговаряхме. Но и Бойчо оплати меджидията. Брат ми ми донесе: 25 лири турски, 5 ризи, две нови ентерии, едно късо кюркчи-мода, едно хартике, чорапи; едно шкембе саздърма, направена от овчаря Атанаса Дишленев; и две сопи пастърма, проводени от Господина касап Райков; и 10 дюли от мойте.

Заръчах му да ми купи един мешинен сандък. И той ми купи, та си турих дрехите в него. Казах им да си вървят, да не стоят да се лъжат, защото нашата работа е незнайна; каквото се види, скоро ще стане нещо: или пътуване, или другото… „Много теглила бяха, кардаш, не са за изказване… Вървете си…“. И те си отидоха със сълзи на очи. Жива раздяла!

728 27 декемврий; в четвъртък, светаго апостола первомученика и архидякона Стефана, ако и да сме в затвор, пак си направихме празника Рождество Христово и празника на Сливков — Стефанов ден. В този ден вечерта, часа по едина по турски, доде Рушидаа, та ни каза: „Стегнете се тая нощ. Сутра рано ще пътувате за Цариград. Викал ви вашият екзарх. Нещо щял да ви говори. Стегнете си дрехите, защото тях с талиги ще изпроводим до меркеза, а вий пеши ще отидете дотам“.

ИЗСЕЛЮВАТ НИ ОТ ТОВА ПРЕКРАСНО МЯСТО, В КОЕТО СПОКОЙНО СИ ЖИВЯХМЕ, ТА С НАСИЛА НИ КАРАТ ДА СЕ ЗАСЕЛИМ В ЦАРИГРАД, НЕПОЗНАТО ЗА НАЗИ МЯСТО. Жал ни й; като ни не питат, но с насила по волята си ни карат, накъдето щат. Бяхме навикнали на това място да си живеем спокойно, но сега с насила ни карат в непознато за нас място, което ни се види нов гроб. Това място, от което ни изселюват, ако и да казвам, че много спокойно сме привременно в него живели, то само онзи знай, който е живял в таквоз място! Място, за което не можа доказа и описа вътрешните му магартии и беззаконии: мръсота, гнусота, бой без милост, железа, вериги без тегло, въшки, дървеници безброй. Място, гдето човек няма никакво право на света, наникъде не можа да си покаже човек главата, та бял свят да види и чист въздух да лапне. Това място е за наказание и поправка на грешните. Но за жалост, че това място е безбожно и Бог няма там, 729 за да опрости, облече голите и нахрани гладните. С една дума: това място е гроб и жив [е] човек, заровен в него; и накъдето да погледне — ясак (запретено), и сопата по главата! В това място беше докаран за убийство Юсню бей, родом кюрдин от Басра, който живееше в гр. Едирне и наказан за 15 години в затвор. Нашият Атанас Узунов, когото не приближаваха при нази, често ходеше Юсню при него, да се разговарят двамата. Буюклу Кара Мустафа, Аргириадис му открил всички тайности по комитетските работи, които сетне ще опиша, кога им доде мястото. Един от най-мръсните кесаджия турци Бозаа се наслаждаваше в магарешкий рай.

Нашият големец Рушидаа, хапасане мюдюрю, който ни подкрепяше и взема от нази рушвет около 10 лири турски, доде при нази, не ми й на ума часа колко беше през нощта, та ни попита: „Приготвихте ли се?“ „Приготвихме се“. Тая нощ не турихме око на око да спим. Вдигнаха ни дрехите, та ги изнесоха навън, когато всички голи турци бяха затворени, защото, ако бяха повън, изкрали ни бяха всички дрехи, когато ги изнасяха навън. По-подир изкараха и нази вън, гдето ни чакаше приготвената войска, та ни подбра и закара пеша на меркеза. Тук ни строго пази войската, догде да пристигнат вагоните на железницата. Свирката изсвири, железницата пристигна, та се спря и нази не бавиха: завчас ни наблъскаха във вагоните и ни туриха на четворица по двама караули, телопазители. Този път бяхме във вагона: поп Еню, 730 даскал Янко Кочев, Георги Данчев и наша лудост. Звънецът издрънка веднъж и още веднъж и мечката забълболи, та повлече вагоните по железницата.

МЕРКЕЗИ. Урли[298], Кулели Бургас: и на двата меркеза черпих телопазителите с каве. До третий — Узун кюприя меркез — убедих ги с по един пакет тютюн, та слезе единът, та ми купи 100 драма мастика. Пих аз и послужих поп Еня и Кочев. Георги Данчев не рачи.

Павлекьой, черкезко село; Бабаески, Люле Бургас… Тука Кочев направи както мене. Сейтлер, Муратлъ кьопекли, Чорлу, Черкезкьой, Синиклий, Чаталджа… Поп Еню и той си стори адамлъка. Хадъмкьой, Яръм Бургас, Свети Стефан и серкеджи-скеля. Часът около 1 или 2. Тука ни чакаха по двама „дякони“ и телопазители. Много ни строго пазиха, кога ни караха: тая нощ валеше дъжд, в улиците имаше вода. Аз, като видя гьолче, бутна от дяконите едина към гьол чето. На дяконите ръцете трепереха, които ме държаха за пояса.

Заведоха ни в една голяма стая, осветлена с ламби. Тук ни казаха да си предадем кой колкото пари има, защото в затвора може да ни оберат или откраднат от нази. Всичките, кой колкото пари имаше, остави ги, но аз оставих само меджиде-чейре от желтица, а другите ми пари бяха в кемер, опасани по голо на кръста ми. Прибраха парите и ни забраха, та блъснаха в заптие-кауши. И дрехите ни занесени заварихме. Тука намерихме доктор Миркович от Сливен, капитан Василя Ганчев, Георгя Манчов от Плевен, Брайка Кофарджиев от Копривщица и Гълъб[299] Войвода от Сопот — затворени.

731 ПРОШЕНИЕ ДО БАБААЛИЕТО. На 29 декемврий, в събота, направихме прошение, та го проводихме на Бабаалието (Високата порта): да ни изкарат при Абдул султан Азиса, за да кажем какво искаме. Прошението приели и ни донесоха номера. Ако щяха да ни забравят, сръгахме ги в ребрата да ни поринат по-скоро оттук и тласнат вдън земи, гдето бухал не буха, нето гарван грачи и славей не пей…

На 30-и, в неделя, ходихме на черква. Тука има черква, в която дохажда от Патриаршията един гръцки поп, та им служи по гръцки язик. Певците затворници с пранги на краката по гръцки пеят. Ний с даскал Янка Кочев пяхме словославието на славянски. А поп Еню пя на гръцки тропарите. Хаджи поп Димитра не дохажда на черква, защото имаше сметка с тахтаджи Михаля.

Има и джамия, в която се кланят турците.

На 31-и, в понеделник, почивахме и се надявахме да ни повикат при султана да си докажем теглилата и какво искаме… Без лимон скумрия не ядем! Йок му я, нали сме григорбашии, не сме суганова глава…

1 януар 1874 год., вторник, поплоти обрезание Господне и Василий Великий, архиепископ кесарий Кападокийскаго. Новата година ни завари на хубаво място и честити сме та ни хранят с хубав царски хляб като дюмбели и пари ни дават от Екзархията[300]. Това място в рая не можем намери… В този ден ходихме в черква. Ходихме да честитим деня на капитан Василя Ганчев. Той беше облечен в сърмалии турски бичим дрехи, който ме накара, та му изпях две песни хайдутски. Хаджи Стоенчо Джелана от Стара Загора доде при затвора, та ни повика да се видим. Аз го задължих: от каквито книги се нуждаех, да ми купи и донесе, да ги взема, защото нашата работа неопозната до кой час сме тук. Той ходи, отгдето намерил книгите, донесе, та ми ги даде, защото се научил, че скоро ще ни вдигат оттук и закарат в заточение по арабийските пустини, в порутените мръсни зандани, останали за наказание за злочестите клети българи, които [са] лишени от всички милости на света.

Дядо Кръстю, проводен от българската черква, та даде на всеки затворен българин по 30 гроша, а като доде при нази, каза: „На свещениците двойно“, та дадоха нам по 60 гроша: все металик, бакърени.

В Цариград сме, но нищо не можем да видим отвън. Дохаждат българи при нази от Бал капан[301] и други: от тях каквото чуем, него знаем. Тука хубав хляб дават на затворниците и в неделята два пътя месо, но ний не бяхме честити, защото отвън българите не ни оставиха: всичко ни пренисаха за ядене, не ни оставиха гладни.

ЩЕ НИ ХВЪРГАТ НА ЛЮЦЪК ТОПРАК. На 2 януарий 1874 г., в сряда, казаха ни да си продадем дрехите, че ще ни вдигат на заточение, и да се приготвим за път. Никой нищо не продаде. Вдигнаха ни дрехите, та ги занесоха навън. После изкараха и нази, та ни заведоха в оная стая, гдето бяха прибрали парите ни. Не можат да ни разправят: смятат, смятат, парите все ексик дават. Няма какво, дадоха парите напълно и аз взех ¼ лира турска — желтица.

Наредиха ни наред по двама, по двама. От страните — войска. Ний с поп Еня бяхме турени най-напреж. Бинбашията, който беше назначен още от Одрин да ни закара чак до уреченото място, гдето ще бъдем затворени: един милязимин, един десятник и те от Одрин заедно ще бъдат с него. Караха ни да си хвърлим калимавките, да си турим фесове, но ний не приехме. Бинбашията Хюсеинаа, качил се на кон, седи напреж нас, които сме заобиколени с войска. Народ много: но се познават кой какъв е. Гърците ухилени до уши, а българи [те] с просълзени, загорели очи гледат и ще вървят отстрана не знам докъде. Бинбашията Хюсеин дръпна, та извади сабята си, даде команда и тръгна, та забраха и нази след него.

Аз запях тази песен:

Се за тебе мисля, мамо, как са готвя аз за бой (2)

Пред вразите рамо с рамо в кръви да се облея. (2)

Искам, мамо, да те видя и вси драги у дома. (2)

Но знамето ме не остава, докат си служба не свърша. (2)

Сбогом, мамо, кой знай дали щеш ма видя веч жив. (2)

Но, драга, не щеш ма забрави, мамо, не щеш ма забрави, ако падна аз убит… (2)

* * *

Кажете на издадниците ни, че знаем делата им!

Поп Еню заплака, аз го миря: „Не плачи, поп Еньо, баща ти с такава слава изпровождан ли й през Цариград? И ако е бил изпровождан, ний нямаше да видим тая чест!“

734 СЕРКЕДЖИ-СКЕЛЯ.

— Поп Еньо, превзехме Цариград, не плачи. Оттук отиваме, ще превземем Божи гроб и ще направим хаджи поп Димитра владика.

Хаджи поп Димитър, който вървеше след мене, впрегнат наред с даскал Янка Кочев, обади се:

— Владика ли?

— Владика ще ви правим, върви, че те чакат дяконите… Пристигнахме серкеджи-скеля. Наперченият Хюсеин бинбаши се спря. Ето лодките гордо чакат да ни вземат в пазвата си и предадат на главний вампор „Ломбарде“[302].

Когато да ни вдигат от Цариград, казаха ни, че сме осъдени по за три години[303]. И ний, ако да не приимахме, но не ни питат, както и прошението, гдето дадохме на Бабаалието, да ни повикат да докажем българските теглила и какво искаме от султана. Събудихме ги по-скоро да ни махнат от Цариград и блъснат в Арабия за чешит.

Народ много, но като ни качиха във вампора, опознахме кои са българи. Много българи додоха във вампора: кой пари ни дава, друг за ядене и пиене — напълнихме си пазвите с шишета и джобовете с пари. Защото нямаше да ни запретят във вампора едене и пиене, ако да имахме и заптиета да ни пазят. На всичките дрехите донесоха, само моя мешинен сандък няма с дрехите ми заедно, който беше купен за 150 гроша в Одрин. Обадих на нашия Хюсеин бинбаши, той проводил заптиета да го търсят и донесат. На Христя Илич брат му, Стефан, който беше главен търговец в Цариград, ми каза, че и подир може да ми изпроводи сандъка, като явим на кое място сме. В числото да се открадне сандъкът ми е бил главнокомандующий наший Гълъб Войвода, който мислил, че парите ми са в сандъка, та изработи тази кражба, че останах без дрехи — нищо, дрехи си направих, но книги не намерих отнигде да си набавя.

ЗЛАТНИЙ РОГ. На вампора „Ломбарде“ свирката засвири и машината захлопа, та хвана да събори синджира на хвърляната канджа (котва) и тръгна по Бяло море. Изглеждахме цариградските седмохълми сгради, догде да ги изгубим от очите си.

Поп Еню купува лимони, портокали, каквото видя за едене, та напълни един сиклем-човалъ още догде не беше тръгнал вампорът, като мислехме, че не щем да намерим другаде да си купим. То към боллука сме им тръгнали! За какво ни й този бакър, да ни тежи, за такива работи ще го похарчим. Много обичаше да яде портокали. Във вампора всичко има за ядене и пиене, но не можем още да пригризем и изпием подаръците от цариградските българи.

На 2 януар 1874 г., в сряда, плавахме вече по Бяло море (бележките си изгубих). Минахме Златний рог, Чанаккале, морето много тясно тук, Мармара-азиатска[та] страна, Шаркьой, Галиболу, Бахар Майтар, Чанаккале, Измир, остров Кос[304] с красни градини, Родос, Мерсин, Скендерун. 8 дена и 8 нощи пътувахме покрай красните острови, ядохме и пихме, та се подкрепихме.

БИТКА ВЪВ ВАМПОРА, КОГА ПЛАВАХМЕ ПО МОРЕ. Колкото плавахме по море, нашия бинбашия Хюсеина не видяхме. Не знам в каква дупка се беше пъхнал от страх да го не хвърлим от вампора в морето. Един от заптиите му, не знам защо, се скарали със Стефана Сливков, Бойча Русев, Георгя Хаджииванчев и Костадина Доганов. Като бяха хванали заптията, главата му вече висеше отвън вампора, да го бухнат в морето, но за краката се още стискаше, та го завариха и освободиха от удавянието. Доде управителят на вампора. Нашите гръцки французки му говориха, оправдаха се. А заптието стана кабахатлия, на когото бинбашията удари 2–3 камшика. Тогава го видяхме и пак се скри.

В Измир ни снеха от вампора „Ломбарде“, та ни качиха във вампора „Иридан“. По тези адъ, ади много хубави вина има. Като изпием виното — бинликя в морето. От Родос си взех една ока авготаро за 36 гроша — авготаро — един вид хайвер, направен като джамбон, хубай изсушен, на топ и много вкусен за ядене.

Осем дена и осем вечера плавахме с поща-вампора по морето. Оправихме се и заякнахме от едене и вино пиене. Три дни плавахме в Средиземно море. Не можохме да видим нето балкан, нето град. Надолу погледнеш — вода, а нагоре един връшняк захлупен, та се [не] види. Като плавахме по морето, видяхме светогорский връх Атона. Теглилата ни хамен заздравяха, само другарите, които си бяха изгубили муските, не са ги намерили още всички.

737 СКЕНДЕРУН-АЛЕКСАНДРЕТА. Като пристигнахме на Александрета, свалиха ни от вампора, та ни намърдаха в една мръсна мааза до скелята, която заключиха и забиколиха наоколо със стража от заптиета. Едене и пиене имаме още и напрягаме, та се пукаме, че какъвто клашник ни кроят, нека бъде тям на гърба. Благополучно пристигнахме дотук, та превзели всички острови по морето. Сега ще постъпим в Арабия с Божията воля. И тя е под краката ни, и нея ще скоро да потъпчем.

ХАЛВЯНАТА КУТИЯ. Седяхме 4 часа затворени. Пазарихме катъри с кирия. Купихме си за ядене смокини, портокали, лимони, халва, по един бинлик вино — не всички, който си има парици. Като да тръгнем, гледам една торба, пълна с всякакви неща за ядене, оставена. Аз я взех. Качихме се на катърите. Бинбашията ни поведе и заптиите ни забраха.

Стигнахме в гр. Билян. Този градец е малък и два часа далеч от Александрета. Тази нощ ни затвориха в един тесен затвор, на когото едното кьоше беше хале, неочистени мръсотиите му. Затвориха ни и до сутрената не ни погледнаха. Нямаше място да легнем, но седешката, гръб до гръб осъмнахме. На Сливков му се приходи навън. Вика, блъска вратата, но никой го не слуша да му отвори. Той употреби една кутия, в която си беше купил с тахън халваси, та си изсипа в нея теготата. Тези кутийки са много красни наглед. И като я захлупиш, на капачетата има от книга изрязани кененца наокол.

738 (Торбата, която намерих с купените неща, била на Христа Илич, който се уплашил, като ни изкараха от вампора, та ни забраха по сухо към Арабия.)

Тази кутия беше пълна с нова „халва“ и захлупена и като забравена уж, оставена в кьошето.

ДВАМА ДИВАЦИ СЕ ГОНЯТ КОЙ ДА УСВОИ КУТИЯТА. Сутрената, като ни изкараха, кой се качил, кой още се панкави, видяхме двама диваци, турски заптиета: единът взел кутията, турил я под мишница, бяга и се мъчи да я отвори; друг го гони и се мъчи да я вземе от него; онзи, който бягаше, отхлупи я, та хапна с пръст и я пусна; който го гонеше, може да помисли, че я изтърва, взе я оцапана и се върна назад, мисли, че ще го гони другарят му; и той си хапна; та и двамата я опитаха, та си хапнаха, за поревка… Ний ги гледаме!

КЕШИШДАГ. Бинбашията тръгна напреж [с] конница[та], зап[тии]те ни забраха и тръгнахме тая сутрената, минахме през Кешишдаг. Този балкан от Стара планина по-висок. Като се качихме на върха, морето се види като тава. Кога се качвахме нагоре, не видяхме толкоз мъчнотия, не видяхме толкоз зор, мъчнотия, но кога слизахме надолу, много мъчно ни доде, изпотрепахме се. Даскал Янко Кочев, като падна с катъра заедно надолу, главата му се разцепи. Превързахме го и тръгнахме.

Тази Кешиш или Гяурдаг е чамлък, но не от високия от ардъча. Както и да е, прекачихме я, та я преминахме.

АНТИОХИЙСКОТО ЕЗЕРО[305]. Слязохме от балкана Кешишдаг, та тръгнахме по полите на балкана и нагазихме покрай Антиохийското езеро Каз увасъ. Тукашните теглила не бяха малко: на колко места ставахме на кавак и на кълбо с катърите заедно в калта, та станахме като от кал хора. Янаки Тодев, такъв юнак човек, плака, бангър-бангър като дете.

СЕЛО АКБУНАР. Този град, като се съсипал от землятресение, та станало едно голямо езеро, в което има много големи риби. От този град колкото къщици останали, заселили се, та направили това село Акбунар, при което има и топла вода — баня. Гьол, без ограда и покрив. В това село има християни арменци, от които един беше ханджия и на комуто бяхме сичкома гости. Бинбашията ни, като ни толкози обича и честта ни има, освен нашите заптии, които ни вардят в пътя да ни зло не срещне, постави ни и от селото караули да ни пазят от самодивите, да си спим спокойно. Тук намерихме малко ракийца, която изчевъркахме, та я притребихме до капка. Само едно ни не доде угодно, но и него прекарахме, както можахме, защото бяхме много гладни. Купихме вечерта кокошки, дадохме ги да ги оскубят и сварят, та да ядем; те ги сварили с гушите във водата, гдето ги скубали. Не им гледахме кусура: хубай се натъпанихме. И сутрената, кога да тръгнем, изпихме и чорбата от бакъра, която беше с пирдов карашик, но много вкусна като за нази гости.

740 Тази сутрена станахме и тръгнахме за бойното поле. Въшките притъпкахме, та лежахме вечерта в арабското село Тилмен. И тука бяхме освободени по същата програма.

ГРАД ХАЛЕБ. Когато пътувахме, бележките, които държах, взе ги от мене даскал Янко Кочев да ги преписва[306]. Затова съм изгубил много неща от ума си, но отчасти, които съм запаметил, ще пиша.

От Александрета до Халеб пет дена пътувахме. На 18 януарий 1874 г., в събота, пристигнахме за Халеб. Около 20 минути отвън града ни посрещнаха една рота войска. Нашият бинбашия гордо върви напред нас с гола сабя, като че какви ли бабаити кара. Войската и от двете страни наредена по аскерски ред. А народ от града много излял да гледа: яйце да хвърлиш, не мой намери място да падне. И една дебела като кюп жена се пльоснала на едно бяло марзаванско магаре: и тя изляла да ни посрещне и да види какви са тези божигробски хаджии, та с такава голяма чест се посряшкат.

ДОБРИЯТ ХАЛЕБСКИ ПАША. Мютесарифинът, който управлява Халебския санджак, като приел телеграмата от нашия гомногризец-бинбашия, че му идат гости, да хване приличните мерки за посрещането на гостите си, мютесарифинът (добрият управител халебски паша) заповядал, та опразнили на 741 белидие-мезличи стаята и там ни теслими нашият големец. И ний слязохме, та се намъкнахме в чистата хубава стая, срещу която има два водоскока-шадравана.

Пашата повика от нас един да отиде при него. Ний проводихме даскал Янка Кочев, защото турски по-чисто знай да говори и с разцепено чело, да иска и доктор да го превърже и да каже, че имаме и болни, да ги види. Кочев отиде при пашата, та се разговаря. И пашата така казал: „Занесете три пата за поповете. Те, тези хора, не са хайдути или разбойници. Те са честни и търговци хора. Днес отиват, утре може да се върнат“. След малко донесоха три дървени пата, та се изтъпанихме на тях като дюмбели. Доде и един доктор арменец, та превърза разцепеното чело на Кочева. Като видели Кочев с превързана глава, казали, че сме хванати от бойното [поле], защото имало ранени от нази — каза докторът. На Илич Стефана ортакът, Георги, като се научил, че Христю Илич се намира между българите, доде много скоро след доктора.

В Халеб почивахме пет дена. Благодарим на Бога, че големецът ни се разболя, та почивахме на това хубаво и чисто място. Не беше запретено и от хора да не дохаждат при нази. Едене, пиене много ни принесоха арменци и араби. На Узунов му донесоха книга, мастило и перо да пише едно писмо по руски на руския консул. Той се гурка, мъдри и не рачи да го напише. И тъй се размина. На турски не го домързя да го напише и го предаде.

На 24 януар 1874 год., в четвъртък, ни вдигнаха от Халеб. Халебските улици са постлани с мермер камък. И като излизахме из града, на Янаки Тодев катърът се плъзна, та падна, та го съсипа. Янаки пак напои мишките, та плака и псува като дивак. Оттук ни дадоха 18 души телопазители и наши трима, с големеца — 21. Захвана много дъжд да вали.

СЕЛО АХТАРИН. В четвъртък вървяхме и стигнахме вечерта, та лежахме на арабското село Ахтарин.

СЕЛО ЗАМБУР. От това село станахме, та лежахме на кюрдското село Замбур. Дъжд — с бакър се излива, та вали. Съсипахме се: едно от дъжд, друго от кал…

СЕЛО ТИЛМЕН. От това село като станахме, стигнахме и вечерта лежахме в кюрдското село Тилмен. Съсипахме се. И телопазителите го ядоха. Така и ний от дъжд и кал… Катърите напуснахме, защото сами катърите не можат да се извлечат от калта. Теглилата помня, но селата другите забравих…

РЕКА ЕФРАТ. Кога пристигнахме река Ефрат (Мурадсую), изкараха гемиите да ни пренесат. Аз се позабавих. Гемията тръгна, аз останах на края. Бинбашията извика, та се върна един, та ме взема на гръб. И догде да ме хвърли в гемията, до пояс нагази.

ГРАД БЕРИДЖИК. Преминахме с гемиите Мурадсую (река Ефрат), та влязохме в град Бериджик, на когото стените мий река Ефрат, една от главните реки. Тука „почетно“ ни приеха и бинбашията ни се много благодари. Големецът ни теслими. Взеха ни от ръцете му, та ни блъснаха в един зандан хорсанклия, на когото стените мий река Ефрат и вътре се намира по един-два пръста вода — място като за нази гости.

Спахме не спахме, прекарахме живо и здраво тая нощ. Сутрената излязохме, та тръгнахме. И пак дъжд вали. Оттук ни дадоха 6 души телопазители.

ГРАД УРФА (ЕДЕСА). Тука минахме много арабски села, на които от многото пътни теглила забравих имената, а черните теглила и черната земя да ме притисне, не моя ги забрави. И в този град пашата беше добър. Опразнил заптие-каушу и там ни посочиха място, та влязохме, та се подслонихме: хубаво и изметено чисто място. Около 1 ½ час време и докторът доде при нази, та ни забиколи и попита за здравието ни: да няма някой болен помежду ни. Ний му отговорихме: Че дали има здрави? Защото не можем да се познаем болни [ли] сме или здрави.

В този град няма турци, само араби. А християни: сиряни и арменци. И един плесенял, ръждив българин, който останал мераз в този град от един паша. Обикновеното изречение за поздравление между арабите и християните: „Селям алекюм. Алекюм селям“ — сиреч „Мир вам“, на което поздравленият човек отговаря: „Вам мир“. А [на] еврейски: „Шалом леха“.

16 август — свети нерукотворений обрус на Господа нашего Исуса Христа. Едеский цар Авгар боледувал от страшна болест 744 и никак не могли да го изцелят. Научил се за чудесата на Иисуса Христа и пратил при Христа своя живописец да снеме неговия образ. Но живописецът, колкото и да се мъчил да направи това, не могъл. Тогава Иисус Христос се умил и дал кърпата на живописеца, на която бил изобразен святият му образ. Авгар приел този образ и веднага оздравял. В 944 год. този образ бил пренесен в Цариград и оттогива е оставен да се празнува този празник.

Този е градът Едеса, в когото почивахме три дни. Тукашните, и арабите, и християните, [са] добри и человеколюбиви хорица, които ни принесоха хляб и ястие, та ни нахраниха.

Градът Урфа е отечество на Даря и месторождение Аврамово. (По халдейски се нарича Ур.) Градът Урфа е на северозападната част на Месопотамия. Градът Урфа, гдето евреите отиват на поклонене като месторождение Аврамово, има около 50 хиляди жители: араби и християни. И стоки към югозапад от Диарбекир.

Харан лежи на югоизток от този град. Харан е [на] около половин ден път разстояние от Урфа. Тая страна във времето Аврамово се нарича[ла] „Падан-аран“. Урфа е между реките Тигър и Ефрат.

НУРИ БЕЙ И МУЩУ[307] ГАЛИОТИ. Този Нури бей е турчин, но протестантин, управител на телеграфната жица от Цариград до турската граница в Арабия до Индия. Този Нури бей имал приятел Мушу Галиоти. Като видя Сливкова, оприличи го на приятеля си и го кръсти Мушу Галиоти. И той пътува нататък, накъдето карат и нази. Но Стефана Сливков не разпуска: бухат ракията двамата, та се пукат.

СЕЛО ХИЕК. Оттук станахме, та тръгнахме по арабийските пустини с 12 души ясакчии, та стигнахме и лежахме на село Хиек. Мушу Галиотова брат, Нури бей, и този с нази.

ЗАБРАВИХ. Сутрената, когато да тръгнем от Урфа (Едеса), кираджията оставил на Костадин Доганов един куц катър. Доганов иска здрав, не рачи куц. Сбиха се с кираджията. Кираджията каза: „Аз турчин“.

745 Доганов скочи, та се качи на гърба му, та го забра с юмруци по врата, удря и му говори: „Носи-и, носи, тебе ша ездя, ти ако си турчин, аз съм бошнак“.

Нашият гомногризец-големец гледа, но още по-голям от него големец, пашата, гледа горе от дивана, та нищо не говари. Даде кираджията здравия катър на Доганова, а той се качи на неговия, куция.

СТАНЧА ПЕТРОВ НЯМА. Излязохме всички — Станча няма! Спряха ни, та се разтичаха. На Станча вляла една шиша ракия в ръцете, напил се, та се запенил като глик. Хванал един път, отива да ни търси. Стигнаха, та го върнаха и го докараха, та се събра и тръгна с нази.

БИСМИЛЛЯ. Станахме от Хиек, та лежахме на Бисмилля. Минахме, та забиколихме арабските села по арабийските пустини, та пихме от дядова Яков кладенец вода и заминахме. Кладенецът е много дълбок, кофа няма, всеки си носи мешлината. И като си извади вода, взима си я. Отдолу при водата много подкопан; като падне кофата, чуй се глас: бум-у-у-ум…

ДЖЕАР МЕЛИК. В този градец спокойно лежахме. Не бяхме в затвор, но сме съсипани от дъжд и кал.

СЕЛО КАРАДЖУРУН. Като сме покапани и съсипани от много дъждове и кал, покапани сме по пътя, та се не видим един с един. Пристигнахме на с. Караджурун. Големецът ни сили за друго село.

746 БИТКА. Големецът, който ни насили да вървим още път, та да стигнем друго село, ний упорствуваме, та не рачим. Мисля, че ще слушат всички, казах: „Момчета, стигат тези мъки! Напомнете си: свобода или смърт! Дръжте, дано откачим нещо от тях…“. Пусти катъри мязат на кютуци. Узунов се помъчи да вземе на бинбашията сабята. Аз, Бойчо и Доган се спуснахме върху заптиите. Пусти коне и те уморени, но не са като катъра. Големецът и Узунов се завъртяха два-три пътя като на харман. Мина големецът с коня отподир Узунова, та го наби хубай с камшика по врата. Сетне мене, Доганова и Бойча наложи с камшика хубай по вратовете. Но другарите ни не бутна, защото те не взеха никакво участие в тази работа.

Сутрената, когато да тръгнем, удари ни и на четворицата белекчета на ръцете. 261 Като излязохме от село, големецът както всеки път бутна коня си напреж. Конят му затъна, изправи се, изправи се един-два пътя на задни [те] си крака, че през гърба си фрас — големеца в калта. Хайде катър, хайде коня, нази за наказание пеша забра. Станахме всички пеша.

Като вървим из пътя, до чатал затъваме в калта. Нури бея нямаше с нази. Той му не даваше да ни мъчи. Без да говори някой на големеца, взе ни белекчетата от ръцете. Но заптиите го ядаха. Те го биле лъжели, че селото било близо, а те гледали да ни закарат по-скоро до един град и да се върнат назад.

747 ШЕБИШ. В този ден от сутрената до вечерта вървяхме три часа път, взехме, та пристигнахме в село Шебиш да лежим.

Сутрената, като станахме, стигнахме рано в градеца Сиверек.

ГРАД СИВЕРЕК. Като пристигнахме в този малък градец Сиверек, каймакамина нямаше. Отишол в град Диарбекир, а на негово място оставил един чаушан ли й или дервишин, не можах да му разумея. Опразнил заптие-каушу, та ни подслони там. И в неговата стая бяхме 4 души, защото беше тясно помещението. Големецът ни предава и казва: „Толкова души ти предавам и пак толкова ги искам“. Той му каза: „То моя работа, гледай си ти кефа. Малко са от тях в Диарбекир, утря като идат там, ще ги пуснат из града“.

Накара ни да идем сички из града да се разходим. Като ходехме из града, набарахме в дюкяна на един арменски католик коняк. С хамалите захванахме да вдигаме цакла с коняк. Чаушинът и той обичал. Клани се, удари шишето, та му дръпне и пак се клани.

Ходихме, та се видяхме с арменския владика и доктора, който ни служи и той коняк.

Юда Искариотский, който предаде Христа, е от този град Сиверек.

Бойчо Русев от Гюрюджий и Димитър Попстефанов, беледие-сандъкяръ, от Хасково са разболяха от шарката.

В този градец почивахме 4 дена. Бойча оставихме при арменския владика на черквата в една стая.

748 СЕЛО КАЙНАК. Бойча Русев оставихме в Сиверек, който искаше да върви с нази, но нето очите му видеха, нето пък краката му държаха да върви или на катър да седи. Димитър тръгна, но много беля ни прави по пътя.

Тръгнахме от Сиверек. Нури бей пак се събра с нази, но опарничаво му доде този път. Досега дъжд и кал, а сега нагазихме сняг и голям студ. И колкото вървим, снега по-дълбок сряшкаме и студът по-силен става. Катърите оставихме по пътя. И Нури бей — в една пряспа; псува нашият големец, защото щял да ни измори.

Стигнахме селото Кайнак и няма накъде да вървим вече. Нури бей отидоха от селото, та го донесоха на ръце в селото.

КАРАДЖАДАГ. Останахме масаре в село Кайнак, защото, гдето ще минуваме пътя през Караджадаг, снегът бил според телеграфните диреци четири метра.

На това село почивахме пет дена. Изядохме им кокошките и пак сме гладни. Нашият големец мисли, че е в Тракия по едирненските села: подиктисал се, та се показал малко сербез и да псува като в българските къщи. Кюрдите: „Льо-о, куро! Вара-вара…“. Струпали се на големеца, та го влекли из снега, та го смазали. Той мисли, че като има сабля, ще се уплашат. Но кюрдин се не плаши от такива саби и спалета, защото всеки кюрдин си има сабля, щик, крив ханджар и шишане. И без тях не излиза наникъде. Нашите телопазители, които вървяха с него, казаха му да ги не бута, че…

749 БОРБА. В това село като седяхме, та си почиваме, имаме си и конячец още, та се намира в нази, когото си бяхме купили от Сиверек, защото по селото питие за пиене е ясак, освен една вода.

Имахме от село стражари, та ни пазят. Аз се съблякох не цял гол, но като борец, само ризата, та попитах кюрдите: има ли някой да се бори, нека ми излезе, да се поборим. Кюрдите не знаели борба какво й нещо. Натъй се бутаха, насам се питаха. Един от тях ходел аскер и видял борба. Кое иска, кое не рачи, убедиха го, та ми излезе. Но човекът само видял, а да се бори не знай. Словихме се и стана на кълбо. Аз си поиграх с него и го оставих.

Имах малко кусур от нашия големец. Да… неговата мамка, гдето го е родила…

ЧЕЛТИКЛИЦИ. Нашият големец се надул на кюрдите, от нази си изкарва болките, гдето го мачкали и тъпкали кюрдите. Та ги изкара всички от село да направят партина от село на село, догде забиколим Караджадаг.

Натварихме си партийката на катърите, тръгнаха напреж кюрдите, забраха и нази пеш, защото не беше възможно да се носим на катър.

Нури бей се опрости с Мушу Галиоти, остана в селото, та псува гомногризеца, че ще ни измори. Гдето казал някой: Ако те хвана за брадата, ще забиколя с тебе селото! Нали върви с нази и той пеш, стерса в джендема да ни кара…

750 Сняг, текнало една вода с лед и сняг карашик. Стъпиш на някой камък, плъзнеш се, хайде до колене. Стъпиш на друг, хайде до пояс. Негде се плъзнат и двата, хайде — и кълвачевото се окъпе.

ЗАБРАВИХМЕ УМА И ДУМА. Отправиха ни право към север, та вървяхме седем дена през едни челтиклици, догде да забиколим планината Караджадаг. Колко място сме забиколили и колко часа сме вървели из тези снегове и води с лед карашик, един Бог знай. И теглилата, гдето прекарахме, не се доказват и на книга с перо описват! Теглиха с нази заедно големеца ни и заптиите му, наши телопазители. Не ни беше наум да питаме за села и да държим бележки, защото както си ходехме деня, и тъй лягахме вечер, непресушени: дърва няма. Бяхме си направили лешови цървули, навървени със сиджимови връвта. Ако и да си разпусках вечер цървулите, но деня, като ми стягаха, паднаха ми на двата крака големите нокте. Също и на другите имаше това наказание.

СЕЛО САЛИБА. Заобиколихме Караджадаг. Свърши се снегът. Тук-там се намира, та се белей по земята. Вода, лед, няма. И дъждът, който беше напред снега, престана, и хубаво слънце грей.

СЕЛО ЧУНГЮШ. От Салиба станахме, та пристигнахме в Чунгюш вечерта. Сняг за илач няма. Като че минахме под друг Господ. Слънце пече и топло като всред лято. Катърджиите се 751 върнаха. Кажи, че бяха останали само онези, които ги караше с насила да ни носят партията, не безплатно, но с пари.

СЕЛО СЕЛЕМЕТ. От Чунгюш бинбашията проводи рано две заптиета, та отидоха напреж. В Селемет пристигнахме рано: ще ядем и хляб за обед. Тука посрещнахме друго нещо: постлаха ни постелки, донесоха пилаф, та ни гостиха. Бинбашията доде при нази, та се разговаря и в разговора си предложи ни да направим едно писмо помежду си, че много спокойно сме биле, че бинбашията никого с бой не докачил и че плащал всекиму от нас по 2 гроща на ден. Да го подпишем сичкома и да му го дадем. Ний му отговорихме, че нямаме при нази си нето книга, мастило и перо да го направим. Кога стигнем, на което място ще да останем, ще да го направим и всички подпишем. Направихме му едно благодарение и той се увери. Не знай какви топузи ще му блъскаме по главата.

Оттук като слязохме до голямата планина Кешишдаг, нигде трънче, нето дръвче видяхме, нито по пътя кладенче. Села, натрупани, къщи от камъни грамади и отгоре с пръст покрити. Голи като прилепи хора. Лежат, крадат, всичко да е при тебе. На поп Еня откраднаха ножчето. Не можохме никак да го извадим, да го кажат. Доде ми на ума една лъжовна майстория: взех, та налях в едно пръстено паниче малко вода; взех от бодиля една пръчка и хванах да събирам дяволите уж. Чета, викам и удрям земята с пръчката: топалъ, топълъ… Ножчето изскочи от една кюрдкиня. Много се плашат от джинджилика. Арабите не са дотолкова, по-малко крадат.

Тук коля не знаят какво нещо е, вол не впрягат в кола, ами го товарят. Тук няма изградено хубаво село, с хубави градини: все пустота… Няма тука да ти замирише пролетната копривка, няма да видиш никакво цветенице да ти замирише. Навсякъде мъртво, навсякъде пусто, навсякъде жалостно и отвратително. Пуста и сиромашка земя!

[1] За учител. ↑

[2] В оригинала „Сохронието“. Сборник, съставен от Софроний Врачански под названието, „Кириакодромион, сиреч Неделник“, издаден в 1806 г. в Римник — Румъния, считан за първата българска печатна книга в новобългарската литература, тъй като езикът й е предимно новобългарски. Съдържа неделни и празнични проповеди; ползвал се е с голяма популярност през Възраждането. ↑

[3] Захари Княжески (Жеко Петров; около 1810–1877 г.), роден в с. Пишмана, дн. Разкаяне, Старозагорско, наричан най-често „Хаджи Захарий“. Учил в Търново, Света гора и в Русия, където, завършил семинария. Пътешествал из Близкия изток, Африка и Балканите. Учителствал в Търново и Стара Загора, а след това — преводач в руското консулство в Русе. Бил руски поданик, което го улеснявало в мисията му в полза на българското просветно и черковно дело, за което издействал помощи от Русия. Има големи заслуги за засилване на българо-руските културни връзки. Занимавал се и с книжовна дейност: автор или преводач на няколко книги, сътрудник на български и руски периодични издания, събирач на български фолклорни материали и пр. Активен деец от българското културно възраждане, привърженик преди всичко на идеята за еволюционното разрешаване на българския въпрос. Заслугите, които поп Минча му приписва и като деец от национално-революционното движение, засега не са доказани. ↑

[4] Всъщност австрийска. ↑

[5] Празникът на равноапостолите Кирил и Методий е празнуван за пръв път в Пловдив през 1851 г. Най-ревностните деятели за неговото утвърждаване били Н. Геров, Й. Груев и др., а по-късно Хр. Ботев пише, че той ще стане национален празник на българския народ. ↑

[6] В оригинала първоначално е писано Иларион и поправено на Григорий — гръцки митрополит от 1858 до 1867 г., когато бил изгонен по време на разгорялата се църковна борба; върл проводник на гърцизма, но под натиска на народа направил някои малки отстъпки; до 1858 г. в Търново било забранено да бият камбани, а имало т.нар. „кликачи“, които призовавали вярващите. ↑

[7] Най-големият международен летен търговски панаир в Европейска Турция, организирван от края на XVIII в., а през XIX в. — ежегодно в края на лятото и началото на есента; от 1876 г. се прекратява. ↑

[8] „Дунавский лебед. Граждански, любословни и забавни вестник. Редактор Г. С. Раковски. Белград, 1860–1861“. Обществено-политически вестник, изразител отначало на интересите на българската либерална буржоазия, прераснал по-късно в изразител на национално-революционното движение. Би могло да се приеме, че поп Минчо е чел този вестник, ако това е било между 1 септември 1860 и края на декември 1861, когато е издаван вестникът. Той е бил разпространяван в доста български селища, между които и Стара Загора, където негов настоятел бил х. Г. Славов. ↑

[9] Старозагорско се е числяло тогава към Търновската епархия. ↑

[10] Пищими, която шеташе при дяда Митрофана, беше една мазна калугерка, устата й с пара разрязана, кротка като божа кравичка. Дядо Митрофан каза (…) ↑

[11] Поп Нейко Вълчев от Караджалий, дн. Сърнево, Старозагарско, участвал дейно в обществено-политическия живот на селото: член на местния революционен комитет, арестуван в 1875 г., лежал в Одринския затвор. ↑

[12] В оригинала тук и по-нататък Ряховица или Раковица. ↑

[13] В оригинала следва черковен нотен текст. ↑

[14] Явно поп Минчо познава добре съвременната му революционна поезия и по-специално стихотворенията на Д. Чинтулов и Ст. Стамболов. Тук в оригинала има общо 16 стиха, сбор от различни стихотворения. ↑

[15] Велев Петко мене обичаше, но като се мразеше с нашия джинс, май не му се щеше да стана поп. ↑

[16] Тодор Николов Шишков (1833–1896), възрожденски просветител — учител и книжовник, роден в Търново, учил в Елена, Париж и Прага като стипендиант на д-р П. Берон. Учителствал в Сливен, Търново, Стара Загора и Цариград. Участник и в национално-църковната борба, читалищен деятел. Известен като туркофил. След Освобождението административен и съдебен служител. ↑

[17] Църковният въпрос още не бил разрешен, но се намирал вече в най-решителната си фаза, особено след революционната великденска акция от 3 април 1860 г., когато на тържествената служба Ил. Макариополски не споменал името на гръцкия патриарх. ↑

[18] Наньо Тодоракев (Тодоров) Хаджикосев (неизв. — 1871), роден в Стара Загора, където завършил петокласното мъжко училище; учител и читалищен деец, един от основателите на Старозагорския революционен комитет; починал по време на върлуващата епидемия от шарка през 1871 г. (а не както бележат някои източници — в 1890 г.). Никола Ганчев (Колю Кундурджията или Сахатчията; около 1843–1876), роден в Стара Загора, където учил в местното класно училище; работил като часовникар и обущар; развил голяма обществена дейност: читалищен деец, председател на местния революционен комитет през 1869–1875 г., представител на всички южнобългарски комитети на общото събрание на БРЦК — 1873 г.; един от водачите на въстанието през 1875 г., заловен, съден и обесен. Пейчо Хаджиславов (1842–1917), роден в Стара Загора, учил в същото училище, известен търговец и един от учредителите на местния революционен комитет; след Освобождението административен служител. Сава Софтата (Сухтата, Софата — вероятно прозвище) — старозагорски обществен деец; известни са няколко дейци от това време с името Сава. ↑

[19] Васил Гинин — бъдещият апостол на свободата Васил Иванов Кунчев — Левски (1837–1873), наричан така от съучениците си в старозагорското училище, по името на майка му Гина Караиванова, тъй като баща му бил починал още в 1851 г. ↑

[20] За такова унищожаване на стари български ръкописи от страна на гръцки духовници или по тяхно нареждане се споменава и в други източници. Като особено ревностен в това отношение се сочи споменатият вече Иларион Критски. Някои ръкописи са били спасявани от унищожение чрез зазиждането им в черковни основи и стени или в други постройки, е факт: така бе намерен дори в наши дни известният Енински апостол и др. ↑

[21] Българската църква и българските духовни водачи още не са признати официално, което става в 1870 г., след издаването на султанския ферман. ↑

[22] Стоян Груев (Груйолу; около 1804–1864), известен казанлъшки чорбаджия и първенец, ползвал се с голямо влияние пред турските власти и сред българското население, макар че неведнъж бил обвиняван в нередни сделки; участвал активно в църковната борба, в антиуниатското движение, подпомагал материално и морално училищното и читалищното дело в Казанлък и в други близки селища. ↑

[23] Отнася се за несполучливия опит за въстание, организиран през 1862 г. в Северна България, главно в Търновско и Габровско, чиято подготовка била инспирирана от Г. С. Раковски и ръководена от Хаджи Ставри Койнов, Н. Стефанов и др. ↑

[24] Подробности за тази голяма сватба се намират дори в тогавашния възрожденски печат. ↑

[25] Несъмнено тук авторът съзнателно увеличава броя на подписите, за да придаде по-голяма тежест на написаното. ↑

[26] В оригинала тук и по-нататък „епатросингел“. ↑

[27] Става дума за съставената чета във връзка с организирането на Търновското (наричано още и Габровско) въстание през юни 1862 г., предвождана от Хаджи Ставри Койнов; наброявала около 70 души; била разбита от турската потеря, а четниците изловени и избити; някои успели да се спасят, както и водачът й. ↑

[28] Неведнъж за водачите на различните български въстания през XIX в. се пускали слухове, че са сърби — такива слухове имало и по време на Априлското въстание през 1876 г. Причина за това било най-вече обстоятелството, че някои от българските революционери преминавали в нашите земи за готвената акция със сръбски паспорти, а също така и фактът, че нерядко двата съседни народа замисляли общи акции: така било през 1861–1862 г., когато Раковски съставил Първата българска легия в Белград; така било и през 1876 г., когато се подготвяли военни действия и от страна на сърбите, но избухването на Сръбско-турската война станало един месец след обявяването на Априлското въстание. ↑

[29] Авторът има предвид вероятно Илия Цанов, но няма доказателства, че той е извършил такова антинародно дело. ↑

[30] Монасите Хаджи Теодосий и брат му Хаджи Йосиф (Йоасаф) били арестувани като участници в споменатото въстание, осъдени и заточени до живот в Диарбекир, където по-късно ги заварва поп Минчо, на 20.1.1878 г. умира Хаджи Йоасаф и поп Минчо го опява. ↑

[31] Поп Димитър бил отровен по-късно в цариградската тъмница по нареждане на гръцкия търновски митрополит. ↑

[32] Засега не можахме да установим презимената им. ↑

[33] В малката церква „Св[ета] Богородица“ в долната ма[хала] срещу теке-джамия. ↑

[34] Поп Порфир (Порфирий; в ръкописа и Профир) бил председател на църковната община в Стара Загора; за някои отрицателни негови прояви има дописка във вестник „Право“, VI, бр. 34 от 18.Х. 1871 г. ↑

[35] Нейко Недялков, сродник на поп Минчо по майка, баща на споменавания многократно Недялко Нейков, председател на революционния комитет в с. Ахиево, дн. Бъдеще, Старозагорско; организирал снабдяването на комитета с оръжие и поддържал връзка със старозагорския и с др. комитети; основал в селото земеделско дружество и бил негов председател. ↑

[36] Поп Еньо Попдимитров (1826–1876), родом от Гюнелимахле, дн. Любенова махала, Сливенско, един от основателите на местния революционен комитет и активен съратник на Ат. Узунов, осъден в 1873 г. по Хасковския процес на вечно заточение в Диарбекир, където починал. Съдържащите се във „Видрицата“ подробни данни за него допълват неговата биография и коригират някои неточности, срещани в историческата книжнина. ↑

[37] В ръкописа „Ламбатлари“. ↑

[38] Цигани, които правили дървени лъжици и разигравали мечки. ↑

[39] Гергьовден. ↑

[40] Авторът тук е по-точен, като отбелязва, че революционният комитет още не съществува, с което опровергава сам твърдението си, че такъв бил основан в 1859 г. Явно в случая става дума за известно сдружаване и обединяване на силите и действията на революционно настроените младежи в селото. ↑

[41] Близнали от меда и сладко; или свинята, кога се научи да яде, лесно се не отучва. ↑

[42] Това било вършено редовно по отношение не само на свещениците, но изобщо спрямо българите, и то не само в селата, но и в градовете. Описан е подобен случай спрямо споменавания често тук епитроп поп Митрофан, публикуван във възрожденската преса. Но и наши по-смели българчета (например В. Левски като ученик) отвръщали със същото на турците. ↑

[43] Споменавани в дописки във възрожденските вестници особено във връзка с вършени от тях беззакония. ↑

[44] Кога да се освобождава Гърция[45], гръцкият комитет изпроводил тайни писма, от които Хаджи Косю и поп Чакмак биле заточени в Цариград. ↑

[45] Касае се за Гръцката завера от 1821 г. ↑

[46] Записан в БРЦК в 1859 год.[47] от хаджи Захария Княжевски. ↑

[47] Вж. по-горе бележка 3 и бележка 41. Вероятно поп Минчо греши годината на основаването на комитета в Стара Загора, което е станало през 1869 г. Същата грешка той повтаря и по-нататък. ↑

[48] Вж. бележка 4 към ч. II. ↑

[49] Вж. бележка 4 към ч. II. ↑

[50] Костадин (Костантин) Новачков Караиванов, родом от с. Топракхисар, дн. Землен, Старозагорско, учител и свещеник (от 1870 до 1903 г.), един от основателите на местния революционен комитет и негов председател, съратник на В. Левски. Участвал и в подготовката на въстанието през 1875 г. По време на Освободителната война през 1877–1878 г. бил на разположение на Предния отряд в руските войски. ↑

[51] Тук, както и другаде в ръкописа, поп Минчо изтъква ръководната роля, която е играл в революционното дело в този край, каквато той безсъмнено с имал, но в много по-малък мащаб, тъй като бил функционер от местен, селски обсег. Дори в известни случаи той се поставя в това отношение по-горе и от Кольо Ганчев, което не отговаря на действителността. ↑

[52] Почти всички споменати тук лица са известни местни обществено-политически дейци, за някои от които вече са дадени по-горе бележки (поп Нейко, поп Еньо, Н. Нейков, П. Кълвачов, К. Стоянов, Г. Кънев, Д. Широв, М. Гергев). От останалите по-известни са: Бойчо Русев (около 1848–1877), спомагателен член на революционния комитет в Стара Загора, съден по Хасковския процес в 1873 г., заточен в Диарбекир, откъдето избягал през 1876 г., добрал се до Букурещ и се включил в Българското опълчение; загинал в сраженията като знаменосец на III опълченска дружина в боя за спасяването на Самарското знаме. Дойчо Димов Аладжов (около 1849 — след 1878), заможен търговец и член на местния революционен комитет, осъден до живот в Хасковския процес, заточен в Диарбекир, откъдето бил освободен по общата амнистия. Станчо Петров Иванов (неизв. — 1877), роден в с. Карабурун, дн. Знаменосец, но живял в с. Джамбазито, дн. Калояновец, Старозагорско, известен и като Станчо чорбаджи или Станчо бакалина; бил заможен селянин и деен участник в просветното и черковното движение, както и в революционното дело; осъден на вечно заточение по Хасковския процес; починал в Диарбекир през 1877 г. Продан Сербезов, роден в Чирпан, учител в с. Памукчий, Старозагорско, в с. Дерекьой, Лозенградско, и др.; активен участник в революционното дело, член на Лозенградския революционен комитет; арестуван в 1875 г., лежал в Одринския затвор, обесен в Чирпан през 1877 г. Теньо Митев от Трънково бил член на местния революционен комитет, участвал във въстанието през 1875 г., когато бил арестуван; лежал в Одринския затвор. Петко Демирев (Демирджията) се счита като спомагателен член на Старозагорския революционен комитет, участник във въстанието от 1875 г. Дякон Викентий (Викентий Ковачев), монах от Араповския манастир, по-късно йеродякон и архимандрит, игумен на манастира, деен помощник на Левски и на Узунов; брат му — А. Ковачев — бил арестуван и лежал в затвора 7 години. Всички останали са активни селски обществени дейци, мнозина и комитетски членове. ↑

[53] Вероятно авторът погрешно предава името му: Налбант (което може да е и прозвище). ↑

[54] Найден Геров Добревич (Хаджидобревич; 1823–1900), роден в Копривщица, известен възрожденски учител, просветител, писател, учен и обществено-политически деец, руски вицеконсул в Пловдив (1857–1877), член на Добродетелната дружина (Комитета на старите) и на Одеското българско настоятелство, ползвал се с голям авторитет сред българите и особено сред населението на Тракия. Поддържал връзки с много и най-различни възрожденски дейци, включително и с революционерите — вероятно и с Викентий. Бил привърженик на идеята за разрешаването на българския въпрос по еволюционен път, но не е изключено да е подпомагал революционните дейци във връзка с набавяне на оръжие и други акции, както твърди по-нататък във „Видрицата“ поп Минчо. ↑

[55] Английска лира. ↑

[56] Архимандрит Калиник бил дългогодишен игумен на Мъглижкия манастир „Св. Николай“, където се е срещал с В. Левски (и където е пребивавал до 1870 г. известният поп Харитон, по-късно войвода на Дряновската чета през 1876 г.); участвал и в подготовката на въстанието от 1875 г.; бил наклеветен пред властите за тази си дейност и отстранен от манастира; подпомагал парично училищното дело. ↑

[57] Добри Димитров-Пехливанина (или Палата) от с. Арабаджиево, член на местния революционен комитет и на четата, организирана за освобождаването на В. Левски; участвал и в други революционни акции. ↑

[58] Вероятно Руси Димитров-Обруклията, родом от с. Обруклий, дн. Обручище, Старозагорско, който бил по професия бакърджия, известен със своята смелост и като закрилник на българите в този край; по време на въстанието през 1875 г. войвода на въстаническа чета, загинал в сражение. ↑

[59] Погрешно: Слави, а не Иванчо. ↑

[60] Господин Кесап Райков е може би Господин Райков Стайков, обесен в 1876 г. ↑

[61] Поп Иван Попстойнов, доверено лице на Старозагорския революционен комитет, бил свещеник в черквата „Св. Троица“. Останалите споменати тук лица били също членове или приближени на комитета. ↑

[62] И Калъча Слави беше от същите. ↑

[63] От областта Рупчос в Родопите. ↑

[64] Тук в оригинала липсва текст: може би е имало приложен вторичен лист, изчезнал впоследствие. Текстът в скобите е допълнен по смисъл. ↑

[65] Явно се отнася за Филип Тотю и предвожданата от него чета, преминала в България през 1867 г. Но не е сигурно дали след разбиването й войводата е достигнал до с. Арабаджиево. ↑

[66] Точният брой на четниците не е установен: били между 124–128. ↑

[67] Ахмед Мидхат паша (1822–1884), турски държавник, известен като реформатор; един от основателите на младотурската партия; валия на Дунавския вилает (1864–1867); председател на Държавния съвет (1868); велик везир (1872, 1876–1877); автор на конституцията от 1876 г.; отявлен англофил и русофоб; бил за безкомпромисна разправа с българското национално-революционно движение; обвинен в убийството на Абдул Азис, турски султан от 1861 до 1876 г.; бил заточен и убит. В оригинала името му тук и по-нататък дадено неправилно „Мехтад“, „Метад“ и пр. ↑

[68] Сава Силов, родом от Стара Загора, напуснал рано родния си град и емигрирал в Румъния, където се включил в тамошните революционно настроени емигрантски среди. Преминал в България с четата на Хаджи Димитър и Стефан Караджа (юли 1868 г.), заловен в битката при Караисен, където проявил голяма храброст; обесен в родния му град; в деня на обесването му всички български дюкяни в знак на протест били затворени. ↑

[69] Запазени са в архивите нареждания от турските и от българските общински и църковни власти във връзка със засиленото четническо движение през 1867–1868 г., в които се призовавало населението, особено селското, да предава незабавно подозрителни лица. Тези официални окръжни писма и наредби били в отговор на разпръскваните от четите прокламации с призиви за борба. ↑

[70] Великден. ↑

[71] Влиятелен местен първенец-арменец, чието име вероятно е било Ованес. ↑

[72] В оригинала тук и другаде авторът пише Хюлбя или Фюлбя. ↑

[73] Гюзеля гледал, кога се измушили през покрива, но пак се втелява, че не знай и не видял. ↑

[74] За комитета, кога му се откри. ↑

[75] Доротей (Дончо Иванов Спасов; неизв. — 1875), роден в Копривщица, сестреник на Н. Геров, врачански епископ от 1852 до 1860 г. откъдето бил изгонен от населението за недостойното му държане и поддръжката му на патриаршеската противобългарска политика; назначен за софийски митрополит, но въпреки закрилата на турската власт бил изгонен от софиянци; в 1868 г. се отрича от Патриаршията и се присъединява към българската черковна йерархия; назначен за пръв екзархийски митрополит в Скопие (1872–1875); починал в Цариград. Наричан от народа Лудия Дорчо, Дели Доротей и пр. ↑

[76] Минко Минев Атанасов (1848–1932), роден в Стара Загора, където получил образование. Учителствал в Арабаджиево и в Ахиево, дн. Бъдеще, Старозагорско, където взел участие при организирането на местния революционен комитет; участвал и във въстанието през 1875 г., арестуван и затворен в Одрин; по време на Стамболовия режим емигрирал за известно време в Русия; след Освобождението заемал отговорни административни служби; оставил ценни спомени. ↑

[77] Убит турчин (за когото се споменава в съкратения текст), който безчинствал. ↑

[78] Текстът на песента, която е дадена в оригинала изцяло, е свързана иносказателно с постъпката на поп Минчо и Викентий, описана по-горе. ↑

[79] Авторът има предвид първата обиколка на В. Левски, започнала в края на 1868 и началото на 1869 г. ↑

[80] Стефан Петров Сливков (1837–1917), роден в Стара Загора, занимавал се с търговия, един от основателите на местния революционен комитет и негов подпредседател; близък съратник на В. Левски и на Ат. Узунов; арестуван във връзка с хасковското покушение през 1873 г., осъден до живот и заточен в Диарбекир, откъдето се завърнал след общата амнистия; след Освобождението заемал отговорни административни служби; по време на Стамболовия режим емигрирал за около две години в Русия. Георги Хаджидечев (около 1837 — след 1899), роден в Стара Загора, един от първите сподвижници на В. Левски в града; държал заедно с брат си Димитър Хаджидечев хан, където бил основан през 1869 г. с участието на Левски местният революционен комитет и където обикновено отсядал Апостола и други революционни дейци; Георги бил арестуван през 1873 г. и заточен в Диарбекир, откъдето се завърнал през 1878 г.; Димитър работил известно време преди Освобождението в Бургас, където заедно с търговския представител на австрийското параходно дружество Койчо Райков организирал революционен канал за писма и куриери: Бургас-Одеса-Галац-Цариград. Теню Милошев (около 1845 — неизв.), роден в Стара Загора, обущар, включил се отрано в революционната борба: участник във Втората българска легия; след завръщането си в родния си град — един от учредителите на местния революционен комитет; доверено лице на Левски, когото придружавал при обиколките му; участник в подготовката на въстанието през 1875 г., след чийто разгром емигрирал в Русия. Господин Михайловски (неиз. — 1876), роден в Стара Загора, член на местния комитет от неговото създаване, а през 1873–1875 г. негов подпредседател; активен участник и в подготовката на въстанието от 1875 г., съден в Одрин и обесен заедно с К. Ганчев в родния си град. ↑

[81] Псевдоним на местния революционен комитет. ↑

[82] Авторът тук е неточен. Всъщност той има предвид предприетата през есента на 1872 г. реорганизация от В. Левски във Вътрешната българска организация с оглед въвеждане на известна децентрализация за по-голяма оперативност и конспиративност чрез създаването на т.нар. окръжни центрове, между които бил и старозагорският окръжен център с голям обсег на действие. ↑

[83] Т.е. поп Минчо. ↑

[84] Действително местното читалище било основано преди 1873 г., за което се среща съобщение и в тогавашния вестник „Македония“, но било реорганизирано и започва активна дейност след 1873 г., за което става дума в ч. IV на „Видрицата“. ↑

[85] Тук авторът има предвид създадения след 1869 г. местен революционен комитет, за чийто председател се счита поп Минчо. ↑

[86] Стефан Хаджизафиров (Хаджизефирев, Зафиров: 1846 — неизв.), родом от Стара Загора, където учил в петокласното мъжко училище; член на Старозагорския революционен комитет; учител в Ахиево, дн. Бъдеще (1869 и 1873 г.), където също участва в революционното дело. Стефан Г. Хлебаров (1848–1934), роден в Стара Загора, където учи в местното главно училище и завършва четвърти клас; по нареждане на революционния комитет напуска частната си работа и става учител в с. Памукчии, където организира местен комитет; взима участие и в подготовката на въстанието през 1875 г., арестуван и хвърлен в затвора; след Освобождението заема административни длъжности. ↑

[87] Т. е. революционерите. ↑

[88] Чрез акция, организирана от революционния комитет. ↑

[89] Сега ханъмка. ↑

[90] Турско ухо се наричат онези чорбаджии, които с турците преследват разпалените за бунт младежи. ↑

[91] Тук пунктуацията (както и на много други места) в оригинала е съвсем неясна; оправена е с оглед осмислянето на фразата. ↑

[92] Има предвид някои от издаваните в Цариград български възрожденски вестници, в които действително има многобройни дописки за извършени беззакония и злоупотреби. ↑

[93] Авторът има предвид отправяните, обикновено от някои чорбаджии и туркофили, адреси до султана за изказване покорност и доволство от управлението, особено след провеждани от българското население акции на недоволство и революционни прояви. ↑

[94] Отец Матей Преображенски-Миткалото (Матей Петров или Петрович; около 1825 или 1827–1875), родом от Ново село, Великотърновско; участвал активно в национално-революционното движение: в Първата българска легия (1862), сподвижник на Левски, член на Търновския революционен комитет; книжовник — автор на книги с религиозно съдържание — и пътуващ книжар. ↑

[95] Т.е. революционер — в случая тайната парола. ↑

[96] Поп Харитон Станчев Халачев (около 1830/1835–1876), роден в Габрово, участвал активно в революционното движение: отначало в Мъглижкия манастир, по-късно с малка чета из Добруджа и през 1876 г. като войвода (заедно с Бачо Киро Петров) на Дряновската чета по време на Априлското въстание, когато загинал. ↑

[97] Авторът, който несъмнено се е познавал с Ангел Кънчев (1850–1872), помощник на Левски от 1871 г., вероятно има предвид съвместната им обиколка из Южна България, в която участва и Д. Общи (около 1835–1873), също помощник на Левски, когато посещават Стара Загора и околните селища. ↑

[98] Писмо с революционно съдържание, написано с химическо мастило. ↑

[99] Поп Минчо тук обърква две събития: Старозагорският революционен комитет е основан в 1869 г. с непосредственото участие на Левски, но тогава Общи още не е помощник на Апостола и не е бил в България; той посещава Южна България през есента на 1871 г., когато вероятно пак е имало специално събрание на комитета, на което Левски е представил двамата си помощници; тогава може да е направил това, което описва поп Минчо. Основаването на комитета в Ст. Загора според други източници е станало в хана на Хаджидечеви, а не в дома на К. Райнов. ↑

[100] Касае се за проектоустава на БРЦК, известен под названието „Нареда“, чийто оригинал, написан саморъчно от Левски вероятно преди месец септември 1871 г., е бил раздаден за обсъждане на комитетите за евентуални поправки и допълнения, преди да бъде приет на общото събрание на БРЦК, свикано през април — май 1872 г. В него няма такава постановка; център на вътрешните комитети е бил Ловеч. ↑

[101] „Свобода. Вестник политически и книжевни. Редактор Л. Каравелов, Букурещ, 1869–1874 г.“ (от г. III, бр. 23, 1873 г. се нарича „Независимост“). Обществено-политически вестник с последователно революционно-демократично направление, орган на БРЦК, чийто председател е Л. Каравелов. ↑

[102] В оригинала тук и по-нататък „Галибарди“. Големият италиански революционер-демократ и интернационалист Джузепе Гарибалди (1807–1882) не само се е ползвал с голямо обаяние сред българите, но под негова команда са се борели за свободата на Италия и наши революционери, наричани „гарибалдийци“. ↑

[103] В оригинала Адалий. ↑

[104] В оргинала Ибрахам. ↑

[105] Поп Делчо (Неделчо) Попатанасов, син на свещеника революционер поп Атанасий Велчев, ръководил революционното дело в родното си село. ↑

[106] В оригинала Чисталий и Чавлакюю. ↑

[107] В оригинала Раковица. ↑

[108] В оригинала Епча. ↑

[109] В оригинала Лихвиджий. ↑

[110] В оригинала Якер. ↑

[111] В оригинала Рахне махле. ↑

[112] Панарет Пловдивски (Петър Иванов Мишайков, 1805–1883) е участник в национално-църковната борба; митрополит в Ксанти от 1851 г. и в Пловдив от 1863 (но допуснат в епархията си едва в 1872 г., когато се отказал от Цариградската патриаршия) до смъртта си; бил член на Временния екзархийски съвет и на Св. синод. Серафим Сливенски (Златан Груев Кинов; 1819–1896), роден в Пирдоп, отначало бил учител, после свещеник и от 1869 г. станал монах; бил председател до 1872 г. на българската община в Пазарджик, включил се активно в църковната борба; през 1873 г. бил избран за сливенски митрополит. ↑

[113] Панарет Пловдивски (Петър Иванов Мишайков, 1805–1883) е участник в национално-църковната борба; митрополит в Ксанти от 1851 г. и в Пловдив от 1863 (но допуснат в епархията си едва в 1872 г., когато се отказал от Цариградската патриаршия) до смъртта си; бил член на Временния екзархийски съвет и на Св. синод. Серафим Сливенски (Златан Груев Кинов; 1819–1896), роден в Пирдоп, отначало бил учител, после свещеник и от 1869 г. станал монах; бил председател до 1872 г. на българската община в Пазарджик, включил се активно в църковната борба; през 1873 г. бил избран за сливенски митрополит. ↑

[114] В оригинала навсякъде Калфачово или Кулфалчово. ↑

[115] В оригинала Упан. ↑

[116] Вероятно Сава Широв (1844–1892) от с. Арабаджиево, възпитаник на поп Минчо; отначало бил учител, а по-късно се запопил; лежал в Одринския затвор във връзка с въстанието от 1875 г. ↑

[117] В оригинала номерацията е сбъркана и затова се получава тази разлика: в списъка е поправена от съставителите. ↑

[118] В оригинала номерацията е сбъркана и затова се получава тази разлика: в списъка е поправена от съставителите. ↑

[119] Комитетските членове, действащи в нелегалност. ↑

[120] Дякон В. Левски (Дервишоглу Аслан) и Колю Ганчев по-много ми се радваха от дядо хаджи Господина Славов. ↑

[121] Рахни Киров от Ахиево, дн. Бъдеще, касиер на местния революционен комитет. ↑

[122] Димчо Стаев (неизв. — 1876), наричан Пощата, тъй като изпълнявал важни куриерски задачи, бил родом от Стара Загора; станал спомагателен член на революционния комитет към 1870 г.; осъществявал връзката с околните комитети и особено с тези от Чирпанско; участвал и във въстанието от 1875 г. — заловен и обесен в Одрин. ↑

[123] Николаки Стоилов Колев, един от основателите на революционния комитет в Стара Загора и негов касиер до 1872 г.; напуснал тази длъжност след Хасковския процес, но останал верен на освободителното дело. ↑

[124] Действително през есента на 1871 г. по време на своята обиколка в Южна България Левски е посетил Стара Загора, вероятно и Арабаджиево. Поп Минчо е бил активен съратник на Апостола и трябва да приемем, че историческата информация, която той дава за лица, събития и факти, свързани пряко със Старозагорския край, в които често и той самият участва най-активно, е достоверна в общи линии. По-неточен е авторът в информацията си относно данни, отнасящи се до събития и лица, свързани с национално-революционното движение в Северна България и други части на земите ни, както и с българската емиграция в Румъния. Наистина той е съвременник на много от събитията и лицата, за които дава сведения, но ги е черпил от втора и трета ръка — чрез устна или писмена информация — и затова по отношение на тези данни трябва по-голяма критичност и повече съпоставки с първоизворни източници. ↑

[125] В оригинала целият пасаж е даден в два варианта; тук е публикуван вторият. ↑

[126] Касае се за К. Райнов, най-стария комитетски член в Ст. Загора. ↑

[127] Левски. ↑

[128] Христо Илич(Илиев Парпулов; 1853–1930), роденв Пазарджик, живял в Пловдив, където завършил гръцко училище и се занимавал с търговия; 19-годишен се включил в революционното движение, член на местния комитет и негов касиер, сподвижник на Левски и на Узунов; осъден до живот в Хасковския процес през 1873 г., заточен в Диарбекир, откъдето бил освободен по силата на общата амнистия; след Освобождението живял в Пловдив, Цариград и Бургас; двамата му по-големи братя — Михаил и Стефан Илич — също сътрудничили на революционното дело и подпомагали революционерите, особено вторият, който имал връзка и с чуждите консули. Костадин (Константин) Тодоров Доганов (1843–1900) е роден в Копривщица, сродник на Л. Каравелов; учил в Роберт колеж в Цариград; през 1868 г. се установява в Пловдив, където се занимава с търговия и участва активно в обществено-политическия живот: председател на местния комитет, сподвижник на Левски и Узунов и пр.; арестуван през 1872 и през 1873 г., когато бил осъден до живот и заточен в Диарбекир, откъдето избягал през 1876 г.; включил се в Освободителната война като доставчик; след Освобождението живял в Русе и бил известно време кмет; оставил недовършени спомени. Георги Данчов (Данчев) Попгеоргиев-Зографина (1846–1908), родом от Чирпан, известен възрожденски живописец и националреволюционер: председател на революционния комитет в родния си град, близък сподвижник на Левски и Узунов; осъден до живот в 1873 г.; заточен в Диарбекир, откъдето избягал през 1876 г.; опълченец в Освободителната война, участник в Съединението; народен представител и помощник-кмет на Пловдив след Освобождението. Янко Тенев Кочов (Кочев; 1839–1913), родом от Чирпан, учил в Пловдив и Цариград, учителствал в Свиленград и Чирпан, където заемал и държавна служба в турската финансова администрация — като касиер; бил един от най-просветените учители, председател на читалището, владеел няколко езика; един от основателите на революционния комитет в родния си град; заточен в Диарбекир до живот, освободен по силата на общата амнистия; автор на статии и дописки във възрожденския печат; след Освобождението административен служител. ↑

[129] Списъци на революционните псевдоними и на лицата, до които фиктивно са били адресирани писмата, са дадени почти в същия вид в други спомени и преди всичко в „Записките“ на 3. Стоянов, в „Миналото“ на Ст. Заимов и пр. Поп Минчо прави известно разместване и едно допълнение: включва и революционния псевдоним за комитета в родното си село. В историческата книжнина се посочва, че тези псевдоними са били въведени след Софийския процес, за подмяна на старите (които се срещат в кореспонденцията от времето на Левски и които са съвсем други), вече известни на властите. Въпросът за псевдонимите в историята на нашето национално-революционно движение не е проучен още изчерпателно. ↑

[130] Списъци на революционните псевдоними и на лицата, до които фиктивно са били адресирани писмата, са дадени почти в същия вид в други спомени и преди всичко в „Записките“ на 3. Стоянов, в „Миналото“ на Ст. Заимов и пр. Поп Минчо прави известно разместване и едно допълнение: включва и революционния псевдоним за комитета в родното си село. В историческата книжнина се посочва, че тези псевдоними са били въведени след Софийския процес, за подмяна на старите (които се срещат в кореспонденцията от времето на Левски и които са съвсем други), вече известни на властите. Въпросът за псевдонимите в историята на нашето национално-революционно движение не е проучен още изчерпателно. ↑

[131] Бубено семе; тук иносказателно за барут, сачми, патрони. ↑

[132] Атанас Цветков Узунов (1851–1907), роден в Одрин, живял в Цариград, където е учил във френско училище, а след това в Николаев; през 1872 г. е учител в Сливен, където се запознава с Левски и полага клетва; в края на същата година подава оставка и става професионален революционер; в началото на 1873 г. сформира малка чета за освобождаването на Левски; през март същата година е в Букурещ, а в началото на април посещава Стара Загора, Чирпан и пр.; в Стара Загора и околните селища е бил и през 1871 г., когато е предприел обиколка, за да се запознае на място с положението на народа и се подготви за бъдещата си революционна дейност; на 4 май 1873 г. е арестуван, осъден на 15 г. каторжна работа в рудниците на Аргана Мадени, откъдето избягал през 1876 г.; преводач в руската армия през Освободителната война; след Освобождението висш административен служител, народен представител, гимназиален учител; преводач и автор на драми; ползвал няколко езика; смята се като заместник на Левски, но с по-ограничени права и с по-ограничен териториален обхват. Тук не е ясно дали поп Минчо има предвид първото посещение на Узунов в Старозагорско, когато той е бил едва на 20 г. ↑

[133] За нелегалното пренасяне на революционната поща, на литература, оръжия и хора през Русе има сведения в доста спомени и най-вече в „Спомените“ на Н. Обретенов, в „Записките“ на З. Стоянов, в „Миналото“ на Ст. Заимов и пр.; то се документира и от запазена от онова време автентична революционна кореспонденция. В тази акция са участвали дейно споменатият лодкар Димитър (наричан в тогавашните писма бай Димитър или Димитър Каикчията); Тодорка Петкова Бакърджиева (по баща Миразчисва, наричана Дългата коса; 1850–1934), родом от Казанлък, където получила образование: изселва се заедно със семейството си в Гюргево след 1865 г. тъй като баща й бил заподозрян от властите, че неговата тухларска работилница станала убежище на българските революционери; дъщеря му от 1872 г. става тайна куриерка на БРЦК; по време на Освободителната война подпомага доброволците; участвала и в театралната трупа на Д. Войников; след Освобождението живее във Варна и др.; била артистка и в София. Петрана (Петра) Тикова Обретенова (псевдоним Пелтека, Българска сестра; 1845–1932), родом от Русе, по-голямата дъщеря на баба Тонка Обретенова (1812–1893), тайна куриерка между Гюргево и Русе, особено по време на подготовката на Априлското въстание. Наталия Каравелова (по баща Петрович; след 1820–1905), съпругата на Любен Каравелов, пътувала често между Букурещ, Гюргево и Русе със специални поръчения. Иванка Д. Горова (по баща Кънчева; сестра на А. Кънчев), родом от Трявна, съпруга на българския търговец в Гюргево Ив. Горов, деен член на местния революционен комитет, изпълнявала също куриерски поръчения. ↑

[134] Нападнат от много заптиета (…) ↑

[135] Поп Минчо като съвременник на това голямо трагично събитие, нанесло тежък удар на революционното дело, лишило го от един от най-верните му функционери, и вероятно като личен познат на Кънчев е счел за нужно да го отрази, като е почерпил сведения от други източници: от разпространяваните тогава слухове, от писаното в тогавашните вестници или по-вероятно от писаното по-късно — например от З. Стоянов, където има голямо сходство в описанието на самоубийството на Кънчев. ↑

[136] И тук авторът, ползвал други източници, е неточен: нападнатият от Левски ловешки търговец, който отказал да даде помощи за диарбекирските заточеници, е Тодор (или Денчо) Халачина. Споменатият тук Арнаудов е Никола Арнаудов от Етрополе, местен първенец, приближен на дякон Паисий, срещу когото също е било извършено несполучливо покушение от няколко комитетски дейци начело с Димитър Общи. Левски е бил заставен да убие слугата му Стоянчо (или Стойчо) Гиргинов, за да не падне във вражески ръце. Той дава подробности по това нападение в писмото си от 25 август 1872 г. до Л. Каравелов, като обосновава и причината за постъпката си (тъй като не е бил по принцип привърженик на терористичните акции): нуждата от средства, нежеланието на чорбаджията да помогне на делото и на заточените, вдигнатата аларма от слугата, привлякъл вниманието на съседите и властите. ↑

[137] Вутьо Ветьов (Ветев; около 1827–1892), член на местния революционен комитет; участва по-късно и в обира на хазната при Арабаконак; заточен в Диарбекир, където го заварил поп Минчо и от когото вероятно е черпил сведения. ↑

[138] Д-р Георги Вълков Миркович (1825–1905) е роден в Сливен; учил в родния си град, в Киев и в Монпелие, където завършил медицина; участвал активно в движението за народна просвета и за независима българска църква като поддръжник на униатството, а също така и в борбите за политическо освобождение (в сътрудничество с Т. Райнов и М. Иванов); арестуван във връзка с извършената от него дейност за организиране на въстание в Северозападна България през 1869; лежал в Цариградския затвор до 1874 г.; после изпратен в Диарбекир, където заварил поп Минчо, а оттам — в Мардин; оказвал голяма медицинска и морална помощ на заточениците; освободен по силата на общата амнистия. Васил Ганчев Василев-Плевнелията (1837–1893) участвал в националноосвободителните борби от 1864 г.: емигрант в Румъния, участник във II българска легия, помощник на д-р Миркович (заедно с Георги Манчов, в някои източници Мангов и Д. Манчов); и двамата били заточени; Брайко Цонков Кофарджиев (1838–1914), родом от Копривщица, заточен във връзка със същата акция. ↑

[139] И тази революционна акция, извършена по комитетско решение, е описана в други спомени (особено с по-големи подробности от Ст. Заимов в „Миналото“). Между двамата автори тук, а и в някои от следващите глави има голямо сходство, на места дори пълно покритие. Ясно е, че и двамата ползват едни и същи източници — били са на заточение заедно с осъдените по Софийския процес, които са съвременници и очевидци на тази акция, докато Заимов и поп Минчо живели по това време в Южна България; има сигурни податки, че Заимов е ползвал записки на поп Минчо (които той започнал да води още на заточение), като на места, особено при второто издание, е направил известни допълнения и поправки и им е дал по-добра литературна обработка; впоследствие поп Минчо може би заимствал от Заимов, който в писмо от 1882 г. до него потвърждава, че е получил негови записки, и настоява да му изпрати, ако има допълнения и подробности; в предговора на „Миналото“ Заимов благодари на съвременници и съратници, които са го подпомогнали с материали, между които е и поп Минчо, който от своя страна във втория дял на „Видрицата“ в отговор на молба на Попхинов да му прати записките си го уведомява, че са у Заимов. Паисий е бил наместник на ловешкия владика; за неговото убийство има подробности и в протоколите, отразяващи разпитите от процеса срещу В. Левски и неговите сподвижници. ↑

[140] За Общи вж. тук бел. 89. Поп Кръстьо Т. Никифоров (неизв. — 1881), един от основателите на Ловешкия революционен комитет; името му е свързано с предаването на В. Левски. Димитър Николов Пъшков (Копринарът, Фабрикаджията, Пашкулджията; 1840–1926), член на Ловешкия комитет, близък съратник на Левски; заточен в Диарбекир след Софийския процес, където го заварил поп Минчо; избягал през 1876 г.; след Освобождението народен представител и пр. Марин Поплуканов Лилов (Кафеджията, Хаджията; 1845–1913) участвал заедно с цялото си семейство в национално-революционното движение, един от най-дейните членове на Ловешкия комитет, пръв съратник на Левски, когото придружавал нееднократно в обиколките му; осъден по Софийския процес и заточен в Диарбекир; избягал в 1876 г.; след Освобождението народен представител, кмет на Ловеч. ↑

[141] Васил Братанов Бошаранов (Бушаранов; 1849–1900), учител, член на революционния комитет във Видраре, Г. Извор, Орхание и др., секретар на Общи; осъден на 10 г. затвор през 1872 г., заточен в Диарбекир.; ↑

[142] Стоян Брънчев е брат на члена на революционния комитет в Орхание Гавриил Г. Брънчев (заточен също в Диарбекир след 1872 г.), държал хан и бил приближен на турските управници. ↑

[143] Прислужницата на дякон Паисий. ↑

[144] Според други източници нападението било извършено на 19 срещу 20. ↑

[145] Васил Петров Бояджията, родом от Тетевен, председател на революционния комитет в Орхание; заточен в Диарбекир, където починал през 1873 г. ↑

[146] Велчо Йотов Шунтов (1846–1915), родом от Орхание (дн. Ботевград), член на местния революционен комитет, заточен в Диарбекир, където го заварил поп Минчо. ↑

[147] Христо Цвятков Гашевски (около 1850 — след 1930), родом от с. Койнаре, Врачанско, шивач в Орхание; заточен в Диарбекир след процеса по обира при Арабаконак. ↑

[148] Любен Каравелов (1834–1879) е действително председател по това време на БРЦК в Букурещ; Олимпий Спиридонов Панов (1852–1887) — секретар; Димитър Минков Ценович (1834–1915) — касиер; но за водения разговор, чиято достоверност е мъчно доказуема, авторът е ползвал извори от втора и трета ръка. ↑

[149] Любен Каравелов (1834–1879) е действително председател по това време на БРЦК в Букурещ; Олимпий Спиридонов Панов (1852–1887) — секретар; Димитър Минков Ценович (1834–1915) — касиер; но за водения разговор, чиято достоверност е мъчно доказуема, авторът е ползвал извори от втора и трета ръка. ↑

[150] Поп Минчо често нарушава хронологичния ред на събитията, които излага, за което отклонение той прави неколкократно уговорка. В случая се връща 20 години назад. Паша Петко (Петко Маринов) от с. Грамада бил „баш кнез“ (старейшина-кмет) на Кулската нахия и един от водачите на масовото антифеодално и освободително въстание в Северозападна България през 1850 г., известно и като Видинско. Организаторите издигнали идеята за административно-политическа автономия. Паша Петко участвал в делегацията, пратена в Цариград, за да информира правителството за злоупотребите на местните управници и изложи исканията на въстаналите. След разгрома на въстанието е заточен в Диарбекир. Според други източници е починал там през 1863 г.; но поп Минчо твърди, че го е заварил там и е участвал в погребението му. ↑

[151] В други източници имената им са: Стоян Ювков (във „Видрицата“ в оригинала Ихков) и дядо Нино. ↑

[152] Сава Георгиев Катрафилов (около 1836–1876), родом от Елена, учител, свещеник и активен участник в националното революционно движение: през 1873 г. съратник на Ат. Узунов, по-късно участник в щаба на Ботевата чета; загинал на Милин камък. ↑

[153] Вероятно поп Петко Димов от с. Малко Търново, Чирпанско, участвал и в подготовката на въстанието през 1875 г., когато бил арестуван. ↑

[154] Авторът допуска редица неточности, основаващ се на непроверени източници: няма сигурни данни за такова събрание на Ловчанския комитет; след общото събрание на БРЦК в Букурещ през април-май 1872 г. се намалява значението на Ловчанския комитет, а след проведената в края на с. г. децентрализация от В. Левски той става окръжен център, както и редица други комитети. Други източници бележат, че решението за обира на хазната е взето по идея на тетевенския търговец и председател на местния комитет хаджи Станьо Хаджистанев Врабевски (1822 — след 1876), подкрепена от Тетевенския и от Етрополския комитет; Ловчанският комитет и самият Левски били против тази акция, поне в този момент, когато положението не било благоприятно. До месец август на 1872 г. председателската длъжност в Ловчанския комитет била изпълнявана от Иван Тодоров Драсов (1848–1901), след чието заминаване в Чехия тя била поета от поп Кръстьо Тотев Никифоров (вж.бел. 134). В запазената оригинална кореспонденция от онази епоха има данни за пребиваване на Левски през месец август в Ловеч, Враца и други селища в Северна България, а в Стара Загора е през есента. Христо Иванов-Големия (Книговезеца, Войводата; 1838–1898), родом от с. Къкрина, е един от най-приближените съратници на Левски, участник в двете български легии, в Априлското въстание и в Освободителната война. Петко Милев-Страшният (1819–1899) от Тетевен бил богат и влиятелен местен първенец и член на революционния комитет, заточен в Диарбекир след обира на хазната. ↑

[155] Марин Николов (около 1844 — след 1878), член на Тетевенския революционен комитет, бил на турска служба като касиер; заточен в Диарбекир, откъдето избягал в 1876 г. ↑

[156] Т.е. орханийци. ↑

[157] Вълко Цолов (Вуко Цолев; роден около 1850–1874), родом от Правец, но живял в Етрополските колиби, е първият заловен и разпитан по обира на хазната; заточен в Диарбекир, където починал. Никола (Кольо) Цветков Бояджиев-Халача (около 1835–1916), родом от Правец, заточен също в Диарбекир. ↑

[158] Божил (Божко, Бошко) Георгиев Генчев (Ганчев; около 1842 г. — след 1878 г.), роден в Орхание, дн. Ботевград, земеделец, член на местния комитет, пръв разкрил при разпитите обира на хазната, заточен в Диарбекир. ↑

[159] Тодор Кръстев-Бръмбара, овчар от Тетевенските колиби; съден и заточен след обира при Арабаконак. ↑

[160] Ракия. ↑

[161] Авторът предава неточно името на с. Лопян (Лопен), днес в Софийски окръг, и Лопянската планина — част от Стара планина. ↑

[162] Авторът предава неточно името на с. Лопян (Лопен), днес в Софийски окръг, и Лопянската планина — част от Стара планина. ↑

[163] Тодор Стоянов Пеев (Пейов; 1842–1904), родом от Етрополе, известен възрожденски просветител-учител, читалищен деец, публицист и наиионалреволюционер, председател на Етрополския революционен комитет, съратник на В. Левски, емигрирал в Румъния след обира на хазната; съратник на Хр. Ботев, член на БРЦК. Запазено е писмо на Т. Пеев от 18 юли 1872 г. до В. Левски, в което го уведомява и за предстоящата си сватба след месец и го кани да присъства. Тази сватба е описана подробно от Ст. Заимов („Миналото“…). Присъствието на Левски е под съмнение. ↑

[164] Хаджи Станьо Хаджистанев. ↑

[165] Стоян Костов-Пандура (Пандурина), родом от Тетевен, член на местния комитет, сподвижник на Левски; заточен в Диарбекир; участник в Освободителната война. По-нататък авторът дава презимето „Николов“, но в повечето източници е Костов. ↑

[166] Илия (Ильо) Керемидата, овчарят превел предрешените комити до мястото на обира. ↑

[167] Описанието на обира почти не се различава от даденото в «Миналото» на Ст. Заимов. ↑

[168] В оригинала повторено «Предела». ↑

[169] Софийският мютесариф Мазхар паша проявил особена настойчивост за разкриването на обира (който отначало се смятал от местните турски власти като обикновено криминално престъпление), понеже в управляваната от него област в разстояние само на няколко месеца били извършени няколко подобни акции от комитетски дейци — нападението в дома на етрополеца Николчо Арнаудов, опит за покушение върху живота на дякон Паисий и след това неговото убийство — останали дотогава неразкрити. На 20 октомври 1872 г. той пристигнал в Орхание, за да води следствието, което продължило в Тетевен, а след като се разкрил политическият характер на акцията, делото било прехвърлено в окръжния съд в София. ↑

[170] Султан Абдул Азис. ↑

[171] Атанас Таков Гложенски и Васил Йонков Гложенеца (1833–1889), участник в двете български легии; един от най-верните съратници на Левски и негов куриер; заточен в Диарбекир след обира, откъдето избягал в Румъния; участвал в Сръбско-турската война 1876 г. и в Освободителната война, а след Освобождението — в Сръбско-българската (1885). Двамата подпомогнали Общи да се укрие след обира и да направи опит за прехвърляне в Румъния. ↑

[172] Атанас Таков Гложенски и Васил Йонков Гложенеца (1833–1889), участник в двете български легии; един от най-верните съратници на Левски и негов куриер; заточен в Диарбекир след обира, откъдето избягал в Румъния; участвал в Сръбско-турската война 1876 г. и в Освободителната война, а след Освобождението — в Сръбско-българската (1885). Двамата подпомогнали Общи да се укрие след обира и да направи опит за прехвърляне в Румъния. ↑

[173] Описанието за залавянето на Общи съвпада с даденото от Ст. Заимов в първото издание на „Миналото“; във второто издание той прави известни корекции: че Общи бил заловен вечер, когато спял, и пр. ↑

[174] Според други източници тръгването е станало на 4 ноември; поп Минчо посочва неточно и датата на обира, извършен на 22 септември 1872 г. Изобщо има доста неточности в ръкописа по отношение на датите. ↑

[175] Според други източници тръгването е станало на 4 ноември; поп Минчо посочва неточно и датата на обира, извършен на 22 септември 1872 г. Изобщо има доста неточности в ръкописа по отношение на датите. ↑

[176] Някои източници посочват, че посрещането е станало към Враждебна. ↑

[177] Става дума за убития в Русе Ст. Пенев. В оригинала номерацията при изброяването е сбъркана — липсва буква „б“. ↑

[178] Иван Лилов Фурнаджиев (даскал Ибу, Ибо; около 1842 — преди 1878), родом от Сопот, учител в Тетевен и член на местния революционен комитет, сподвижник на Левски, заточен в Диарбекир, където починал. ↑

[179] Анастас Христов Попов (Попхинов; около 1826–1898), родом от Плевен, член на местния революционен комитет, сподвижник на Левски по препоръка на брат си Данаил Христов Попов (1840–1909), живял като емигрант отначало в Браила, а после в Турну Мъгуреле; един от най-верните съратници на Апостола, сподвижник и на Хр. Ботев, член на местния революционен комитет. Двамата братя осигурявали пренасянето на революционната поща и прехвърлянето на дейците по революционния канал Турну Мъгуреле-Плевен-Ловеч. Впоследствие Ан. Попхинов се ориентира към Димитър Общи, нарушава революционната дисциплина и комитетските тайни, става противник на Левски; бил заточен след обира в Диарбекир; освободен по общата амнистия; ползвал записките на поп Минчо за съставяне на оставените от него списъци на заточеници. Дончо Маринов Мръвков (около 1830–1913), родом от Тетевен, занимавал се с търговия и бил кръчмар, член на местния комитет, заточен в Диарбекир; брат му Ангел М. Мръвков имал хан в Плевен, където Левски отсядал; бил член на местния комитет. ↑

[180] Иван Стоянов Ибришимов-Хекимина (около 1829–1904), член на Тетевенския комитет, сподвижник на Левски, заточен в Диарбекир. ↑

[181] Софийско. ↑

[182] Поп Стоян Поппетков (в други източници Поппенков; 1835–1908), родом от с. Желява, съратник на Левски, един от основателите на местния комитет; заточен в Диарбекир за три години. ↑

[183] Поп Георги Диков Тутмаников, родом от с. Джурово (според други източници от с. Видраре), където бил член на местния комитет; осъден на 10 години, заточен в Диарбекир. Илирически (Елирически) е псевдонимът на революционния комитет в Джурово и е свързан вероятно с античното географо-историческо наименование „Илирия“ — западната част на Балканския полуостров. ↑

[184] Поп Минчо има предвид жената на Дочо Мръвков, както бележи и Ст. Заимов в първото издание на „Миналото“, но във второто той коригира името, като посочва, че Общи бил изведен от Тетевен, облечен като жена от Пенка (в други източници Ненка) Павлова, която била подложена на описаните мъки. ↑

[185] Аврам Вълков Павурджиев (около 1847–1929), родом от Карлово, живял в Гюргево, сподвижник на П. Хитов и други революционни дейци, участник в Сръбско-турската и в Освободителната война. ↑

[186] Фратьо Попов от Сопот, член на местния революционен комитет. ↑

[187] Сребрьо Пенев Стойновски (1848-?), родом отс. Балджиларе, дн. Медово, Старозагорско, учител и революционен деец, сподвижник на Левски, участник в Априлското въстание и в Сръбско-турската война 1876 г. ↑

[188] Димитър Недялков Матевски (в оригинала Матеевски; 1835–1882), родом от Чирпан, книжовник, учител и националреволюционер, председател на революционния комитет в Пловдив, участвал в подготовката на Априлското въстание и в подготовката на Съединението. ↑

[189] Рашко Петров (около 1835–1894), родом от Копривщица, участник в Първата българска легия, откъдето се познавал с Левски, бил негов съмишленик. ↑

[190] В Пазарджик близък сподвижник на Левски бил Никола Ръжанков — Сахатчията (около 1846 — след 1872), който бил негов куриер. Никола Бакърджията е сподвижник на Апостола от Ловеч, придружавал го до Къкринското ханче. ↑

[191] Поп Недельо Иванов Николов (1842–1909), родом отс. Мирково, Софийско, учител, свещеник и националреволюционер в с. Поибрене, Пазарджишко, участник в Априлското въстание, близък съратник на Бенковски; съден и затворен в Цариград след въстанието. ↑

[192] Вероятно Захарий Груев Шопов, от с. Мирково, участвал в революционното движение, особено в подготовката на Априлското въстание. ↑

[193] Един от многобройннте псевдоними на Левски. ↑

[194] Тодор Н. Кошников от Сопот, фелдшер и спицерин (аптекар) в родния си град, сподвижник на революционното движение. ↑

[195] Архимандрит Макарий (хаджи архимандрит; мирско име Мирко Иванов Мошеков; 1831–1906), родом от с. Колибето, дн. Черни Осъм, Ловешко, висш духовник и националреволюционер, дългогодишен игумен на Троянския манастир, където Левски често пребивавал; подпредседател на Троянския революционен комитет; участвал и в подготовката на Априлското въстание, когато бил арестуван; подпомагал руското разузнаване през време на Освободителната война. ↑

[196] Според други източници изпратеният монах се казвал Давид. ↑

[197] Величка Гечева Хашнова, по баща Поплуканова (около 1831–1906), от Ловеч, дъщеря на поп Лукан и сестра на Марин Поплуканов, активни сподвижници на Левски, била една от най-верните му ятачки. ↑

[198] Мария Николчова Сиркова (около 1840–1911), също вярна ятачка на Левски. Негови сподвижници били първият й мъж Никола Сирков, починал в 1873 г.; вторият й мъж Никола Цвятков-Бакърджията придружавал Левски до Къкринското ханче; двамата имат заслуги за спасяването на комитетския архив. ↑

[199] Христо Цонев-Латинеца, член на революционния комитет. ↑

[200] Въз основа на спомените на Хр. Цонев, М. Сиркова и Н. Бакърджията, записани по-късно от поп Т. Луканов, както и по други източници се знае, че Левски действително е напуснал Ловеч сам на 26 декември, като на 3–4 км от града по шосето през Стратеш е бил настигнат, според предварителна уговорка, от Н. Цвятков, който носел в самара на коня си комитетския архив. Той трябвало да го придружи до Къкринското ханче и после до Търново. Така че в ханчето са били трима. Към два часа били вече будни и се стягали за път, като Латинеца е трябвало да им покаже тайните и преки пътеки за Търново. Скоро ханчето било обградено от аскер. При почукването на вратата Левски със зареден револвер излиза през задната врата, прекосява мигновено двора и в момента, когато се готви да прескочи оградата, е ранен зад лявото ухо. Завързан и обграден от заптии, качен на кола, следван пеша от Латинеца и Бакърджията, той е отведен в Търново, където е разпитан от каймакама в присъствието на членовете на меджлиса. Отначало не разкрива самоличността си, но после потвърждава, че е търсеният Левски. Стефан Карагьозов, член на меджлиса, е местен първенец. ↑

[201] Въз основа на спомените на Хр. Цонев, М. Сиркова и Н. Бакърджията, записани по-късно от поп Т. Луканов, както и по други източници се знае, че Левски действително е напуснал Ловеч сам на 26 декември, като на 3–4 км от града по шосето през Стратеш е бил настигнат, според предварителна уговорка, от Н. Цвятков, който носел в самара на коня си комитетския архив. Той трябвало да го придружи до Къкринското ханче и после до Търново. Така че в ханчето са били трима. Към два часа били вече будни и се стягали за път, като Латинеца е трябвало да им покаже тайните и преки пътеки за Търново. Скоро ханчето било обградено от аскер. При почукването на вратата Левски със зареден револвер излиза през задната врата, прекосява мигновено двора и в момента, когато се готви да прескочи оградата, е ранен зад лявото ухо. Завързан и обграден от заптии, качен на кола, следван пеша от Латинеца и Бакърджията, той е отведен в Търново, където е разпитан от каймакама в присъствието на членовете на меджлиса. Отначало не разкрива самоличността си, но после потвърждава, че е търсеният Левски. Стефан Карагьозов, член на меджлиса, е местен първенец. ↑

[202] В оригинала Саид. Това са членовете на извънредния съд, изпратени от Цариград със специални поръчения за провеждането на процеса в София, който имал голямо политическо значение. Председател на съда е генерал Али Саиб паша, председател на Държавния съвет (Шурай девлет) в Цариград, и членове: майор Шакир бей, член на Генералния щаб (Еркяни харб) и българинът хаджи Иванчо Величков Пенчович, родом от Русе, заемал висши постове в турската администрация още от времето на Мидхат паша, в момента бил член на Държавния съвет, отявлен туркофил. ↑

[203] В оригинала Саид. Това са членовете на извънредния съд, изпратени от Цариград със специални поръчения за провеждането на процеса в София, който имал голямо политическо значение. Председател на съда е генерал Али Саиб паша, председател на Държавния съвет (Шурай девлет) в Цариград, и членове: майор Шакир бей, член на Генералния щаб (Еркяни харб) и българинът хаджи Иванчо Величков Пенчович, родом от Русе, заемал висши постове в турската администрация още от времето на Мидхат паша, в момента бил член на Държавния съвет, отявлен туркофил. ↑

[204] Йеромонах Генадий Драгалевски-Скитникът (Иван Стоянов Караиванов; около 1832 — около 1900), родом от Ихтиман, близък с Левски още от 1861 г., укривал го често в манастира, придружавал го при обиколките му из Софийско. Членове на революционния комитет или съмишленици на делото били повечето от изброените софийски първенци. ↑

[205] Има податки, че Левски е прекарал Новата година в Плевен през 1871 г., но твърдението за 1873 г. е под известно съмнение. Първият негов разпит е проведен действително на 5 януари. За неговия точен текст и за останалите разпити на Апостола, проведени между 5 и 9 януари 1873 г., чийто текст се различава доста от дадения във „Видрицата“, може да се направи сравнение с протоколите от разпитите, публикувани във: Васил Левски и неговите сподвижници пред турския съд. Съст. Б. Недков и др. С. 1952, 2-ро изд., 1973; и във: В. Левски. Документално наследство. Съст. К. Възвъзова и др. С, 1973. ↑

[206] Има податки, че Левски е прекарал Новата година в Плевен през 1871 г., но твърдението за 1873 г. е под известно съмнение. Първият негов разпит е проведен действително на 5 януари. За неговия точен текст и за останалите разпити на Апостола, проведени между 5 и 9 януари 1873 г., чийто текст се различава доста от дадения във „Видрицата“, може да се направи сравнение с протоколите от разпитите, публикувани във: Васил Левски и неговите сподвижници пред турския съд. Съст. Б. Недков и др. С. 1952, 2-ро изд., 1973; и във: В. Левски. Документално наследство. Съст. К. Възвъзова и др. С, 1973. ↑

[207] Ключът за дешифриране на комитетската поща. ↑

[208] Христо Петров Ковачев (1846–1911), родом от Сопот, учител в Пазарджик и в София, член на местния комитет, съден по Софийския процес и заточен в Диарбекир. ↑

[209] Т.е. окръжните на БРЦК. ↑

[210] В официалните протоколи също е отбелязана очна ставка между двамата, на която Левски се е държал студено и достойно и не е извършил описаното тук. Това е плод на народната фантазия и на желанието на народа да се дамгоса предателят. ↑

[211] Има няколко версии за последните часове на Апостола, за свещеника, който го е изповядал, и за мястото на погребението му. Споменът за поп Тодор е направен широко достояние още от Ив. Вазов. Напоследък се лансира за негов изповедник поп Кръстьо Стоилов (според спомените на П. Димков), който твърдял, че е погребал трупа му в софийската черква „Св. Петка Самарджийска“. Тъй като всички тези данни се базират на спомени от втора и трета ръка, всички подлежат на съмнение. Нужно е издирване на допълнителни, по-сигурни доказателства. ↑

[212] Има няколко версии за последните часове на Апостола, за свещеника, който го е изповядал, и за мястото на погребението му. Споменът за поп Тодор е направен широко достояние още от Ив. Вазов. Напоследък се лансира за негов изповедник поп Кръстьо Стоилов (според спомените на П. Димков), който твърдял, че е погребал трупа му в софийската черква „Св. Петка Самарджийска“. Тъй като всички тези данни се базират на спомени от втора и трета ръка, всички подлежат на съмнение. Нужно е издирване на допълнителни, по-сигурни доказателства. ↑

[213] Знае се за няколко проекта за освобождаването на Левски. Тук става дума за проекта на комитетите от Южна България и по-специално на Старозагорския и на Чирпанския, които били убедени, че Апостола ще бъде отведен до Цариград, където да се даде окончателната му присъда, и затова са организирали специална чета за нападение на влака. Описанието във „Видрица“ съвпада с даденото в „Миналото“ на Заимов. ↑

[214] Така местното население наричало жп линията между Цариград-Одрин-Белово, която до Освобождението била завършена само в частта Дедеагач-Одрин-Белово. С нейното построяване бил натоварен австрийският предприемач барон Мориц Хирш, получил и разрешение за експлоатация на горите и рудниците в Южна България. ↑

[215] Старозагорци. ↑

[216] Стойо Филипов-Комитата (Пощата, Лудата глава) от Чирпан, деен член на местния комитет, верен съратник на Левски и Узунов, а по-късно и на Ст. Стамболов по подготовката на въстанието през 1875 г., когато продал двата си дюкяна и предоставил парите на комитета; след Освобождението — борец за Съединението. ↑

[217] Чирпан. ↑

[218] Дончо Йовков Фесчията от Сопот, живял в Стара Загора, член на местния комитет и негов куриер; участвал дейно и в подготовката на въстанието през 1875 г., и в Априлското въстание като четник в Дряновската чета; загинал в сраженията при Дряновския манастир. ↑

[219] Пловдив и Пазарджик. ↑

[220] Пловдив и Пазарджик. ↑

[221] Кольо Ганчев. ↑

[222] И тук, и по-долу в ръкописа е отбелязано 9 февруари вместо 6 февруари, когато е обесен Левски. ↑

[223] Положението на Ат. Узунов не е било уредено е официално пълномощно, каквото е имал Левски от БРЦК (поне засега такова не е открито); но вероятно е той да е казал подобни думи за утешение и насърчение. ↑

[224] Иларион Макариополски (Стоян Стоянов Михайловски; 1812–1875), родом от Елена, един от водачите на църковно-националната борба, след учредяването на Екзархията член на Временния екзархийски съвет и на Св. синод; ръкоположен за търновски митрополит на 25 май 1872 г., към чиято епархия тогава спадал и Старозагорският край. ↑

[225] Местност между Старозагорските бани и Аязмото, тогава извън града, сега в неговите черти. ↑

[226] Поп Койо Витанов (1821–1891), по-късно архимандрит Константин, известен възрожденски духовник и резбар, от видната тревненска фамилия Витанови. ↑

[227] И двамата известни висши духовници: архимандрит Стефан, по-късно митрополитски наместник и протосингел в Търново, по време на Априлското въстание развива активна дейност за подпомагане на пострадалите: дякон Василий, по-късно архидякон, завеждащ канцеларията на Русенската митрополия през 1875–1879 г., избран след това за митрополит Доростоло-Червенски. ↑

[228] В оригинала Курбетито. ↑

[229] Поп Стоян (Теню) Попдимитров, чийто брат поп Еньо Попдимитров е един от основателите на местния революционен комитет. ↑

[230] Докачиха са новите общинари защо сме казали на дяда владика. Те не ни биле вземали ни едно село от енорията. Но ги смъдна, че владиката каза, че [ще] тури пак фесове общинари, както и направи: без дяда Хаджия можат ли управлява [т] община. Поп Станчо бяга да му не докачат (…) ↑

[231] Т.е. войната. ↑

[232] Пъдар, горски пазач на учителя Любомир Младенов. ↑

[233] На турчин думат Ластовица, защото брадата му на ластовичка опашка [прилича] както й поп Стойчевата. ↑

[234] Дълго след разбиването на четата (1858 г.) и смъртта на двамата й войводи се носели легенди за техните подвизи и слухове, че са още живи и шетат из Балкана. Подобни слухове и легенди се създават и след подвига на Ботевата чета. ↑

[235] Дядо Кольо от Хайнито (дн. Гурково), Старозагорско, е известният войвода Никола Генчев Виранов (Вираноолу) — Хаинченина, участвал по-късно във въстанията през 1875 и 1876 г. В оригинала родното му село е написано неправилно: Ахиниту. ↑

[236] Вместо „стари и млади“, както обикновено се назовавали от народа привържениците на двете главни направления — реформисткото и революционното — в българското националноосвободително движение през 50–70-те години на XIX в.; реформисткото движение (старите) обединявало усилията на просветителите, водачите на църковно-националните борби, дейците на Българската добродетелна дружина в Букурещ и на Одеското българско настоятелство; революционното направление (младите) обхващало дейците на радикалното революционно движение (революционери демократи) и техните организации (БРЦК и пр.) и на буржоазния либерализъм (ТБЦК, Българско общество и пр.). ↑

[237] По-напред споменат като Ашим бей. ↑

[238] В оригинала Хиляп. ↑

[239] Един от псевдонимите на А. Узунов. ↑

[240] Хаджи поп Димитър Иванов Коларов (среща се и като Аврамов; около 1835-след 1878), родом от Чирпан, един от основателите на местния революционен комитет и член на ръководството му; заточен в Диарбекир след Хасковския процес. ↑

[241] Ст. Заимов, който ползвал записките на поп Минчо (както сам бележи в увода към третата кн. от «Миналото»), е онасловил с общото заглавие «Тракийското съзаклятие» същата книжка, в която описва главно следните събития: опита за освобождаването на Левски, опита за покушение срещу хаджи Ставри и процеса по тази акция. ↑

[242] В оригинала Хюлбе. ↑

[243] Стоян Стоянов (в други източници Петров) Заимов (1853–1932), родом от Чирпан (по други източници от с. Тюркмешлий, дн. Рупките, Старозагорско). ↑

[244] В оригинала Чираджии, Гьохпала. ↑

[245] В оригинала погрешно «10-ий юлий». ↑

[246] Хаджи поп Д. Ив. Коларов. ↑

[247] Касае се за стар пищов. ↑

[248] Архимандрит Герасим Рилски (1830–1892), родом от Г. Джумая (дн. Благоевград), бил послушник в Рилския манастир и негов изповедник в метоха му в Пловдив, а по-късно става игумен на Араповския манастир. ↑

[249] Абдул Азис. ↑

[250] Т.е. не се числял към революционните дейци. ↑

[251] Споменатият вече поп Сава Катрафилов. ↑

[252] Според съобщения, поместени тогава в някои възрожденски вестници, такова нападение срещу протестантското училище, при което то е било разрушено, действително има (дописка във вестник «Право», VIII, бр. 36 от 17.XI.1873). ↑

[253] Касае се за несполучливия опит на Ат. Узунов да ликвидира въз основа на комитетско решение известния хасковски първенец-гъркоман хаджи Ставри Примо (около 1810-неизв.), погърчен българин, родом от станимашко село (дн. Асеновградско), един от най-фанатизираните местни гъркомани, занимавал се с търговия и лихварство, известен със своята антибългарска дейност, нетърпима за всички слоеве от българското местно население, поради което се стигнало до решението за неговото премахване, взето от местния комитет. Несполучливият опит за убийството му, за което следват подробности във «Видрицата», довежда до нов политически процес — Хасковския, и до известен провал в някои южнобългарски комитети — нов удар за революционното движение след Софийския процес. По-късно отново се прави опит за неговото ликвидиране, пак неуспешен. ↑

[254] Вероятно се касае за оръжие на хайдушкия войвода Руси. ↑

[255] Решението за убийството било взето на комитетско събрание, в което участвали като съмишленици на делото и много местни първенци-чорбаджии, които били най-настоятелни за ликвидирането на хаджи Ставри, в чието лице виждали опасен конкурент в икономическата сфера. ↑

[256] Според Ст. Заимов било решено убийството да бъде извършено от комитетския член Теньо Николов Меричлерски, който се побоял да го стори. Тогава 22-годишният Узунов, за да даде пример, предлага сам да изпълни решението, без каквито да е помагачи, за да може след това да се измъкне по-лесно от града и заличи следите си, тъй като бил непознат в него. ↑

[257] Мирчо Петков Попов (среща се и с името Мирчо Димитров Попов или Папазов; около 1840/1845–1926), родом от Казанлък, просветител, учител и националреволюционер: учителствал в родния си град и в Хасково, където се оженил за учителката Мария Стоилова, сродница на Георги и Михаил Минчеви; участвал активно в просветните и в черковните борби, един от основателите на Хасковския революционен комитет; в дома му ставали комитетски събрания и пребивавали революционни дейци; осъден на заточение в Диарбекир в 1873, откъдето избягал в 1876 г. и се записал опълченец; участвал и в движението за Съединението. ↑

[258] Георги Хаджииванов (Хаджииванчев) Минчев (около 1850–1903), родом от Хасково, син на местния първенец и търговец хаджи Иван Минчев, се учил в родния си град и в Италия; занимавал се с търговия и взимал активно участие в обществения и културно-просветен живот; включил се в революционното движение под влияние на П. Берковски, годеник на сестра му; бил член на Хасковския революционен комитет; осъден до живот в 1873 г. и заточен в Диарбекир; избягал през 1876 г. ↑

[259] Теофана Жечкова-Стоилова, тъщата на М. Попов, била известна родолюбка, произхождаща от големия възрожденски род на хасковските Шишмановци. Дъщеря й Мария Стоилова — жената на М. Попов — била главна учителка в града и гореща привърженица на революционното дело. ↑

[260] Тук текстът не е ясен: от казаното излиза, че Теофана е майка на Г. Минчев, а Мария — негова сестра. От други източници се знае, че неговата сестра е Евгения, годеницата на Берковски, но имал и сестра Мария. Вероятно авторът смесва Теофана Златарова (вж. бел. 267) с Теофана Жечкова. ↑

[261] Като имаме предвид характера и възпитанието на Узунов, изглежда пресилено това негово некоректно държане. ↑

[262] Един от псевдонимите на Ат. Узунов. ↑

[263] Иван Малджията, наричан и Мечката, слуга на хаджи Ставри. ↑

[264] За извършеното покушение и за първия разпит на Узунов са поместени съобщения в тогавашните вестници — наши и чужди (гръцки, вероятно и турски), издавани в Цариград (напр. в. «Право», бр. 11 от 25 май 1873 г. — по-долу поп Минчо посочва неточно броя и датата). Само че текстът на поместения във вестниците и във «Видрицата» разпит се различава от текста, даден в запазените протоколи за съдебния процес по Хасковското покушение (вж. Протоколи от съдебния процес срещу Ат. Узунов и другите подсъдими… Съст. Ст. Андреев и др. Под ред. на К. Възвъзова-Каратеодорова. С., 1973). ↑

[265] Узунов освен български и турски е говорил отлично гръцки, тъй като втората му майка била гъркиня, и френски — учил във френско училище; също и руски език. ↑

[266] Ганчев. Действително Узунов показал учудваща физическа и морална издръжливост при разпитите и големите мъчения. В първите си разпити той се държи подобно на Левски и говори общи неща, които никого не злепоставят. Той разкрива личността си и част от дейността си едва след едномесечен затвор и мъчения. Направените от него признания и съобщените имена на двадесетина негови сътрудници са плод на предварителни сериозни обмисляния и сондажи (посредством тайната писмовна връзка, която успял да си създаде) с революционните дейци от Старозагорския, Търновския и други революционни комитети, за което има запазени документи. За да не се разстройва цялата революционна мрежа, било решено да се съобщят някои лица, на които били дадени предварително инструкции: при разпитите да акцентират върху тежкото положение на народа, върху нуждата от реформи, прокламирани нееднократно, но неизпълнявани дотогава и пр. Тези нареждания били изпълнени. Действително със задържането на съобщените от него лица процесът приключил, като ясно се разбрало, че се касае за сериозен политически процес, но въпреки това не се издали, както при Софийския процес, смъртни присъди; така били спасени доста дейци; благодарение на това е могла да продължи революционната дейност и да се изяви само след две-три години в две въстания, които, макар и потушени, стават важна предпоставка за обявяването на Освободителната война. ↑

[267] Христо Стойчев Златаров (1835–1900), родом от Чирпан, живял в Хасково, бил спицерин (аптекар), търговец и националреволюционер; заточен в Мала Азия по време на Освободителната война; женен за Теофана Хаджииванова Минчева, сестра на споменатите тук революционери Георги и Михаил Минчеви; баща на проф. Златаров. ↑

[268] Вм. Рупчос, област в Родопите. ↑

[269] Вероятно Стаев, вече споменат. ↑

[270] Авторът предава неправилно името на Янаки Тонев (среща се и с името Яни Тодев; чорбаджи Яни; около 1831 — ?), родом от Хасково, където се занимавал с търговия; член на местния революционен комитет; заточен след Хасковския процес в Диарбекир, откъдето избягал през 1876 г. ↑

[271] Знамето беше открито на съзаклятието [на] оглашените, кога ги закълнавах. И дякон Викентий беше облечен в дяконските си одежди и със собствена си гола сабя в ръка; и други мои караули [имаше], които попреди [са] дали клетва. ↑

[272] Питам го има ли мадараджийки-циганки, защо без тях не може. ↑

[273] Училищната прислужница баба Станка Велчева. ↑

[274] Петър Иванов Берковски (1852–1892), родом от Лом, учил в Белград и Табор, участник във Втората българска легия, главен учител в Хасково и активен участник в обществения живот: в борбите против гъркоманите, в просветните начинания и в революционния комитет (негов председател според някои източници); осъден на заточение в Диарбекир, откъдето избягал през 1876 г. в Русия и се включил в Освободителната война; автор на ценни исторически спомени. Кириак Василев Сербезов (около 1847–1918), родом от Чирпан, учителствал в родния си град, в Хасково и хасковски села; включил се в революционното дело заедно с брат си Продан Сербезов; член на Хасковския комитет; заточен в Диарбекир, откъдето бил освободен в 1878 г. Михаил (Михал) Хаджииванов Минчев (около 1853–1891), брат на Г. Минчев; учил в родния си град и в Роберт колеж в Цариград, член на местния комитет, заточен в Диарбекир, откъдето избягал през 1876 г.; участвал в Освободителната война като преводач. Коста Тодев (Тодоров) Симидчиев (Чорбаджи Кощи; около 1837/1840 — след Освобождението), известен хасковски търговец, съдържател на хан, крепител на българщината, член на местния градски съвет, участвал и в революционното движение; заточен в Диарбекир след Хасковския процес. Димитър Попстефанов (Димитраки Попов; около 1845/1850–1920), ковчежник (касиер) в местното управление и член на революционния комитет; заточен в Диарбекир, откъдето бил освободен в 1878 г. За останалите споменати тук дейци, всички членове на Хасковския революционен комитет, са дадени вече кратки бележки. ↑

[275] Т.е. в затвора. ↑

[276] В оригинала името му тук и по-нататък неправилно «Мехтад» — авторът греши: садразамин, т.е. велик везир, Мидхат е бил през 1872 и през 1876–1877. Същата грешка се среща и у Ст. Заимов. Съмнително е неговото пристигане в Хасково. Вероятно се бърка с някой друг висш турски сановник, пратен да разследва задържаните. ↑

[277] Т.е. гарата на Хаджиелес, дн. Първомай. ↑

[278] Русев. ↑

[279] Намеква за израз от първия разпит на Узунов. ↑

[280] Мирчев. ↑

[281] Петров. ↑

[282] Киров. ↑

[283] Тодев. ↑

[284] Авторът греши, манастирът се нарича „Св. Николай“. ↑

[285] По време на Руско-турската война от 1828–1829 г. ↑

[286] Татарин. ↑

[287] Т.е. писмо с химическо мастило, изпратено нелегално; такова писмо действително Узунов е писал от затвора. ↑

[288] Тук се касае за унищожаване на кореспонденция. Вероятно тогава поп Минчо е изгорил и писма, чиито преписи дава по-късно, може би по памет, във „Видрицата“. ↑

[289] Славов. ↑

[290] Произведоха ме в първий чин керата-пезевенк. ↑

[291] Датата може би е била 19, но денят е бил вторник, а не сряда; или пък е било сряда, но е 20 юни. Изобщо не само тук, но и на много други места авторът не е съвсем точен при тези посочвания — вж. бел. 4 към ч. II. ↑

[292] Ат. Узунов съзнателно укрил К. Ганчев, председателя на Старозагорския комитет, който бил много нужен на делото. ↑

[293] Наричал се е Велко и се е обесил в 1885 г. Тези сведения поп Минчо дава във втория дял на „Видрицата“. ↑

[294] Според запазените протоколи поп Минчо е бил разпитан веднъж на 21 юни 1873 г., в четвъртък, когато е станала и очната ставка с Узунов. Текстът на разпита, отразен в документа, се различава съществено от написаното тук. От протокола е ясно, че при разпита поп Минчо се е придържал към дадените предварително указания от Узунов: да се набляга на тежкото положение на народа, да се настоява за прилагането на обещаваните реформи. Разпитът в протокола е съвсем кратък и в него няма такава реплика между Узунов и поп Минчо. Поп Минчо отбелязва в ръкописа си четири разпита пред съдебната комисия, както и няколко предварителни и междинни разпита, проведени в килията му. Вероятно е имало и такива, които не са дадени в протоколите. Дали отразеното във „Видрицата“, казано от поп Минчо при разпитите му, е било действително така, не може да се установи, но явно е, че се е държал достойно и че по-скоро е записал това, което е мислил; което е искал да каже. ↑

[295] В оригинала няма такова заглавие, но тъй като следващият разпит е озаглавен „третий“, явно е, че тук се касае за втори. В текста на втория разпит, както и на четвъртия в оригинала има много поправки, добавки, зачертавания и пр.; те не са отразени, а е подбрано само най-важното. ↑

[296] В тези думи е въжето. Трябва човек и луд да стане, защото, ако се огелпи, трябва един юк дива айма [товар диви дюли] да извлече на врата си, догде се разправи. ↑

[297] Пахомий Рилски, известен като борец срещу католицизма и униатството, лежал в затвора през 1862 г., когато бил освободен, според спомените на поп Минчо, излиза, че е затворен повторно и е заточен. ↑

[298] В оригинала Ворли; и в следващите географски имена, особено тези на селища извън българските земи, има доста неточности в оригинала, които са оправени, когато това е било възможно. ↑

[299] Гълъб Войвода (Христо Донов Сариев; около 1838–1921), родом от Калофер, участник в национално-революционната борба, куриер на Тайния централен български комитет в Букурещ, натоварен да се вмъкне в летния дворец на султана и да му предаде мемоара на комитета от 1867 г. за учредяване на дуалистична монархия (в която да имат права и българите) и заплашително писмо, което той направил; успял да се измъкне от двореца, но после бил заловен и заточен в Диарбекир; освободен в 1878 г. ↑

[300] Българската екзархия, учредена с издадения през 1870 г. ферман, в резултат на водената упорито от българите национално-църковна борба, чието седалище било в Цариград, в момента се оглавявала от първия български екзарх Антим I (Атанас Михайлов Чалъков; 1816–1888), родом от Лозенград, активен църковен и обществен деец, голям патриот. Според запазени документи Екзархията правила постъпки за облекчаване съдбата, за оправдаване и освобождаване на съдените по Хасковския процес. ↑

[301] Балкапан хан в Цариград, където мнозина българи имали свои кантори, играел ролята на промишлено-търговско и обществено средище на местната българска емиграция; тук била кантората и на известния български търговец, калофереца Христо П. Тъпчилещов, в чийто архив се пази писмо-молба, подписана от почти всички, заточени по Хасковския процес, включително и от поп Минчо, писана в Диарбекир, с дата 6 март 1875 г. Сградата е запазена и днес. ↑

[302] Вероятно името е било „Ломбард“. ↑

[303] Според споменатите протоколи още в Одрин е била издадена окончателната присъда от местния областен съд за доживотен затвор на съдените. Присъдите са били потвърдени с протокол от 18 декември 1873 г., издадени от Върховния съд в Цариград, като бил взет под внимание и такрирът, подаден от Българската екзархия. Само присъдата на Узунов била за 15 г. тежка каторга, докато другите били до живот, но при по-свободен режим. ↑

[304] В оригинала Коф. ↑

[305] В оригинала Антеофийското езеро. ↑

[306] Поп Минчо и по-преди отбелязва, че е загубил част от бележките си, които несъмнено е водил по време на пътуването си и по-късно е преписал наново. Те са били ползвани не само от Ян. Кочев, но и от Ст. Заимов, Ан. Попхинов, а може би и от други. ↑

[307] Може би вместо „monsieur“ — господин. ↑

Част четвърта[1]

752 ДИАРБЕКИР. В това село не можоха да намерят кираджии с катъри, ами с камили ще пътуваме. Додоха 25 души конница, та ни посрещнаха. Качихме се на камилите. Големецът ни, бинбашията, ги поведе и конницата след нас. Тръгнахме за определеното ни място Диарбекир, отстранен от това село 2 часа.

Като вървяхме, озъби се насреща ни, та са показа диарбекирската крепост[2]. И за скоро стигнахме вилаета, който е отстранен от града Диарбекир 20 минути.

Тука ни посрещнаха наши българи, та ни казаха вместо „добря дошле“: „По-добря да не сте дошле, но като сте дошле, ша ви кажим добря дошле“. И те от нашата черга: заточеници.

Нашият големец тук се надяваше да го посрещнат конски опашки, но никак го не погледнаха. Повика ни валията, та ни попита: знаем ли да тъчем шаяци? Ний му отговорихме, че по нази жените тъчат шаяците. „Тукашните жени знаят на гръб бодил да носят“ — каза валията.

Стефан Сливков[3] попита валията за колко години са ни 753 определили наказанието. Валията отговори: „Атанас Узунов за 15 год., а вий сте тукашни. Ако имате жени, деца, доведете ги тука, да не правите на две места разноски. Вий сте до живот изпроводени тука“. Това беше.

Слязохме долу, та се качихме на камилите. Бинбашията тръгна като мокро напреж, та поведе камилите и ни спря в средното кале до вратата на затвора. Камиларите си взеха камилите, та си отидоха, а нази блъснаха в дранголника при голите кюрди. Натиснаха ни едни гладни бълхи, бели и черни въшки, та се сбориха с нашите. Съсипаха ни да ги разправяме.

Вечерта додоха при нази диарбекирските православни араби, та ни казаха, че след три дни ще ни станат поръчители, да ни пуснат от затвора: свободни да ходим из града. Но кога ще додат тези три дни?…

— Постите ли или блажите? — попитаха ни.

— Не знаем, че е пости, не знаем на месеца дните и числото. Ний сме забравили себе си, камо ли пости и святи дни — казахме.

След тях додоха арменци. И те ни насърчиха, като желаят да ни станат поръчители и освободят от затвора. От 18–20 години заточени българи[4], а попове и калугери бяха всички освободени из града под поръчителство на диарбекирските християни. Тази вечер арменци, сирянци и православни араби ни донесоха хляб и манджа, та ни нахраниха.

Проклети душмани! Дали мислеха да ни морят, та ни разкарваха толкоз по арабистанските голи пустини: покрай Божи гроб сме минали, 18 часа — Сахра, Харан, Дядова Якубов кладенец, Кюрдистан, Велика Армения — Ючмеезинска; остана кусур Мека-Медина, да преминем чолските араби и да го превземем.

Повикаха поп Еня, та излезе навън да се види с едно попче от софийските заточеници. Поп Еню, вместо да се разговаря с него, заплакал. Повика и хаджи поп Димитра, но той не беше си разправял всичките сметки с Михаля. Повикаха мене. Аз излязох, та го погледнах. То каймед кьосеси: брадата му едно щипало; поп Георги Тутмаников от село Видраре. Вместо живо-здраво да кажа, казах му: „Как е, попче, стърчи ли ти брадата?“. На поп Георгя му харесала тази дума. Не ми се седеше, защото ме беше разкършило малко треска. Разговаряхме се и влязох при другарите в затвора. След един час пак доде поп Георги, та ми изкомандарил и даде едно шише с ракия. Като изпих ракията, треската, която се готвеше да ме натисне, развеселих я, та и попях и песен:

Напуснете ниви и ливаде, оставете и жени, и деца, стара майка и мила сестрица, затворете къщи, покъщнини.

Разпродайте руни-вакли стада, сиви крави и сури биволе, па купете тънки, остри сабли, дълги пушки и златни паласки.

Да ударим, брате, на турчина, да откупим що е сърце мило,

да добием що е наше било.

Хайде, брате, нека Бог поможе, за кръст честни, за драга слобода, въшки да трепим, въшки бели и черни да делим…

* * *

ТЕШЮКЮР НААМЕ (БЛАГОДАРИТЕЛНО ПИСМО). Сутрената, като се съмна, направихме един харзовал до вали паша: да повика бинбаши Хюсеинаа едирнели да ни брои парите, които ни изеде от кириите с надказвание; и рушветите, които сме му дали — всичко 1479 ¼ — хиляда четиристотин и седемдесет и девет гроша и десет пари. Валията го не маял, викал го, та му казал: или парите, или коня ви ще продам, да ги платя на тези гарипи.

Мелязиминът беше станал на Станча[5] приятел и ще носи писма на Станча да му ги изпроводи в Джамбазито. И за този му труд Станчо много пари му подари. (…)

ЗАГОРЕЛИ РЪЖДИВИ СМЕТКИ. Атанас Узунов, Георги Крадликов, Буюклу Кара Мустафа, Атанас чорбаджи Цвятков, Аргириадис — известиха му, че ще го вдигнат от Диарбекир и закарат в терсаната [на] 18 часа разстояние в Аргана Мадени. Хасковските заточеници искат да узнаят от Узунова: кое е причината за убиванието на гърка хаджи Ставря и открие комитета. Узунов изповяда всичко и не намерихме никаква погрешка в него.

756 САЛТ ТОВА НИ Й КУСУРЪТ! ДОЛУ СТОЙТЕ! Хасковските братя захванаха да се разправят и нападат един друг. Най-подир я докараха на бой, та се сбиха. „Долу стойте, оставете се, било каквото било, всички помежду си ще си помагаме един друг на грижите и черните теглила. Стойте!“ Не чуват. Скочих, та ги награбарях тримата, които се бяха уловили като петли, та ги направих на турска могила и разкъснах един от друг, та ги примирих, но и на мойта ръка се смъкна кожата. Опростих ги. И с Атанас Узунов се опростихме и сутрената изпроводихме със сълзи в Аргана Мадени; там има и наши българи, заточени по софийското приключение.

ПРИТЕСНЕНИЕ. Днес да ни пуснат от затвора, утре [да ни] пуснат, като казват отвън, че ще ни пуснат, душата ни се стиска: ще се пукнем. Стана неделя, ний още в магарешкий рай.

ХАДЖИ ПЕТЪР АБЛАХАТОВ. От православните араби хаджи Петър Аблахатов, който беше подал прошението за нашето пускане от затвора, доде, та ни донесе радост, като каза: „До един час сте пуснати всички от затвора и на всички ви намерихме кефили (поръчители)“. След ½ час ни пуснаха от затвора и тръгнахме из града свободни.

Боже, светнаха ни очите, като че се родихме изново: не отнапреж имаме уши, не отподир — опашки. Поп Минча, поп Еня, поп хаджи Димитра и даскал Я. Кочев ни взеха православните араби, та ни заведоха на манастира „Мар Козма“ (Свети безсребреници Козма и Дамян).

Изкараха ни от Цариград на 2 януар 1874 година: по море плавахме, по сухо вървяхме, падахме, ставахме, пълзяхме, почивахме — на 20 февруар стигнахме в Диарбекир, та си починахме в затвора, та попрекърмихме премалелите им бълхи и гладните им въшки според закона на магарешкий рай[6].

ПЪРВО ПИСМО ДО БАЩА МИ КЪНЧА СТОЯНОВ.

Милий ми тейко!

На 2 януар 1874 г., като ни изкараха от Цариград, та ни качиха на вампора, та плавахме 8 дена и 8 вечера по морето, на Скендерун (Александрета) ни снеха от вампора. И тръгнахме по сухо, та потъпкахме Арабия, Армения и Кюрдистан. И с Божия помощ превзехме диарбекирските тъмници. Но и тук имало набожни и человеколюбиви християни, наши братя, православни араби, които станаха поръчители за нас, та ни извадиха от затвора. И днес сме свободни из града.

Няма с какво да ви се похвалям. Само ще ви се похвалям с драгоценното си: здрав съм. Колкото ни суркаха, още по-надалеч да ни бяха тътрили, по-здрав щях да съм. Не съм си починал още, само ви пиша да знайте на кое място и град се намираме.

Приключените писма предайте според адреса, до когото са написани.

Книги за прочитане, ако мойте ми проводи, които бележа в приключеното, проводете, или с второ писмо ще ви пиша за всичко надълго.

Децата гледайте. За мене се не грижете. Бог е добър за нас. Един ден ще се открие нашата невинност и узнай нашата правда пред света.

Поздравим Ивана Русев от Гюрюджий. Да му кажете, че кога пътувахме, брат му, Бойчо Русев, се разболя от шарката, та го оставихме при арменския владика в град Сиверек. Ще седи там, догде оздравей, и ще го проводят при нази. Да не помисли, че е умрял, та го лъжа. Болестта му е лека. Ако е умрял, защо ще го лъжа, да му не пиша правото.

Като ви поздравя с приличните поздравления всички ни домашни, роднини и приятели, оставам в добро здравие.

26 февруар 1874 г.

Ваш син: поп Минчо Кънчев

Диарбекир

* * *

В манастира „Мар Козма“ (Свети Козма) седяхме един месец в една порутена тъмна стая четворицата: поп Минчо, поп Еню, поп хаджи Димитър и даскал Янко Кочев. Тази стая, като ни беше несгодна, пазарихме една къща с кирия от баба Хампа по 40 гроша в месец да й плащаме, та се пренесохме в нея. И тази къща е срещу манастира: врата срещу врата, два разкрача ги дели [от] улицата.

ПАЧА. Като се редяхме наред да си пазарим за ядене от чаршията, веднъж в моя ред се падна да купувам пача. Тука пачите пърлени ги продават и не знам, че задните крака режели до кичиците. Пазарих една глава с краката за 20 пари. Взех главата, даде ми и 4 крака: двата от кичиците отрязани. Аз искам 4 цели, до 759 коленете отрязани крака. Турчинът си бил в правото, но аз дивак: искам до коленете да са отрязани. Хвърлих двата крака. Турчинът се спусна отгоре ми да ме бий. Аз му казах: „Дръж, и аз това търся. Ако сме гарипи вечно до живот заточени, та не съм като вази дивак“. И аз се спуснах, та го натиснах и забрах с юмруци по врата. Никой се не намеси в кавгата ни. Всеки казва: „Гарип ебеди менфи“ [Горкият осъден на вечно заточение]. Разтърваха ни, та ми дадоха 4 цели крака. Взех ги и си отидох.

Баба Хампа видя краката и ме попита: „Баба̀ Минчо, каква пача си купил?“. Аз й разправих. Та се смя, смя… Кога доде реч за пача, тя казва: „Проводете баба̀ Минча“. Но и аз се научих, не правя веч дума за 4 такива крака, но както ги купуват всичките.

СТАНАХМЕ БОГАТИ. В Аргана Мадени живеят старовременни гърци, които нямат от нищо хабер, че гърци и българи имали вражда помежду си, че били нарекли българите схизматици[7]. Те едно знаят: ортодоксус христианис. Като дохаждат на „Мар Козма“, казаха ни, че имали вино. Ний пазарихме 4 тулума вино да ни донесат, които не се мина много време — скоро ни донесоха виното.

Сега сме богати: вино имаме, ракия баба Хампа вари от сухо грозде, та продава. Виното хубаво, но от горещината скоро се вкисна в тулумите.

РИБА. Купихме си с поп Енча една серкмя, който знайше хубай да я хвърга, та ходяхме в реката да си ловим риба.

[1] В оригинала това обозначение липсва, но тъй като е ясно, че авторът е имал предвид някаква структурност за труда си — означил е първите три части, въведена е и четвърта част, с която започва нов момент от неговия живот — заточението му. ↑

[2] Градът още от средновековието бил добре укрепен, ограден с яки стени, дълги 8 км, снабдени със 72 кули. Тук са били изпращани на заточение обикновено политически борци. ↑

[3] Споменат е в част III, където има и обяснителна бележка за него. Тъй като в тази част се срещат имената на много от дейците, отбелязани в предходните и най-вече в част III, тук не се повтарят бележките за тях. Само е даден ориентир за отъждествяването им. ↑

[4] Според запазени непълни списъци за нашите заточеници, както и от данни в спомени на диарбекирски заточеници става ясно, че в Диарбекир и в близките няколко града за четвърт век — от Видинското въстание (1850) до Освободителната война (1878) — са били заточени стотици български борци, част от които починали там; други се завърнали след излежаване на присъдата; най-голямата част били освободени в 1878 г. по силата на Санстефанския мирен договор, между които е бил и поп Минчо. Заточени имало и от акции, станали през първата половина на XIX в. За облекчаване на съдбата им са се застъпвали мнозина, между които Л. Каравелов, В. Левски, Хр. Ботев, а след Априлското въстание и американският дипломат Юджин Скайлър (Скайлер; 1840–1890), секретар на посолството в Цариград по време на въстанието, изпратен през юли-август 1876 г. като член на Международната комисия да обиколи пострадалите български земи; пътувал заедно с преводача си — българина П. Димитров, и с журналиста Макгахан. ↑

[5] Петров. ↑

[6] Следва многобройна кореспонденция, разменена между автора, семейството му, близки и приятели, чиито оригинали не са запазени в архива му, но в чиято достоверност няма основание да се съмняваме. Авторът вероятно е унищожил оригиналите след преписването им. ↑

[7] Визира се национално-църковната борба и последвалата схизма. ↑

Препис на първите ми получени писма

760 Драгий ми сине!

Писмата ти от 28 февруарий и 5 март приех и крайно се благодарих от ония редовце, които ми съобщиха, че след всички страдания в пътя и след осмодневний затвор в диарбекирските тъмници освободили сте се най-после по настояванието на православните араби, на които ние от своя страна, за да изкажем благодарността си, не ни стигат ни думи, нито пък перото ни може описа.

Обаче не е нужно нито дълги и широки благодарения да им правим писмено, нито пък устно да похвалим делото им, защото не е дело, което може да се награди тука, на тойзи свят, а е дело, за което Ар[абската] пр[авославна] община ще приеме достойната награда в бъдещий век според обещанието на самаго Ис. Христа, който говори: „Блажени милостиви, яко“ — и пр.

Пишеш ми за 5 л. турски и за няколко видове дрехи, обаче едногласно решихме всички, които имат при тебе синове, братя и проч., да ви проводиме пари повече, за да си направите там дрехи, защото за всяка ока дрехи нужни са няколко гроша за пренасянието им, и тъй проваждам ти сега 15 (петнайсет) л. турски, които да ти послужат за няколко време и за дрехи, и за иждивявание.

От вересиите ви се събраха по мое, п. Костадиново и Бакал Иваново[1] настоявание почти половината, а другата половина е оздравена със записи.

761 Коня досега (от 15 януарий) язди п. Костадин, с когото гледа и твоята, и неговата си енория, но сега ти отнеха Ахърито и М. Кадиево, а наместо тях ти дадоха Сюлмешлий и Енекчиево, които п. К. не може гледа. Колкото за децата, бъди спокоен и не имай грижа, защо аз, братята ти и п. К. не ги оставяме да отсъствуват ни един ден от училището освен Вълчо, който йоще не може да привикне редовно да ходи всяка сутрена.

На пръчките 70 дълдърми направихме, а останалите ще направим след лятото.

От вересии и готови пари ти направих 72 акции в з[емледел-ческото] дружество и управлението на това дружество с всяка благодарност прие назначеното число акции. Управлението му е от 4 лица тая година, от председател, касиер, подкасиер и писар, а именно: пред[седател] С. Тодоров, касиер Ив. Степанов, подкасиер Янко Станчев, писар брат ви Герго (…)

Оставам със здравие, чадолюбивий ти отец:

14 април 1874 К. Стоянов

Арабаджиево

Писъмце,

написано от момчето ми Теня п. Минчев в същото писмо

Чадолюбивий ми тейко!

Във всяко твое писмо ние, твои любезни чада, четем и слушаме, че не забравяш да споменеш нещо за нас и за наша полза; затова и ний от своя страна крайно ти благодарим за толкозито голямата ти любов, която имаш към нас, и те молиме да не се грижиш безмерно за нази, защото ние при дяда и баба, както и при чичови за всичко сме спокойни и за нищо друго не се грижим, освен кога честното правителство ще узнае невинността ви да ви разпусне да се върнете в отчеството си при нази.

Оставаме със здраве твои синове: Т. п. Минчев и К. п. Минчев

Пенка е здрава и ви поздравя.

Поздравлявам те аз, Георги Кънчев, и Марийка Петкова. Поздр. и дядо Петко Велев, Недялко и Димитър Нейкови. Поздр. аз, Киро Стоянов, и дядо ти, Петър Генчев, Рахни и госпожите им, поздр. и уйчо Драго Минчев и недей се грижи толкоз, защото ний не те забравяме, ний ти посещаваме къщата и насърчаваме чадата ти.

Писмо,

изпроводено от свещеник Костадина Новачков от с. Топракхисар

Благоговейний отче п. Минчо Кънчев,

Честното ви писъмце от 28 февруарий приех и крайно се благодарих, задето се известих, че сте биле свободни, и се зарадвах още повече, като узнах, че сте биле живо и здраво, за което не сме преставали да молиме Бога. Особна благодарност произнасяме и ний от страната си на православната Арабска община, задето се показала толко человеколюбива и е подействувала за освобождението ви, с което се е показала истинно християнска и е изпълнила една от най-големите си длъжности.

763 Отче, дето ни задължавате да нагледваме децата ви както в къщата ви, тъй и в училището, от тази страна бъдете спокойни, понеже аз твърде често посещавам къщата ви и постоянно съветувам рожбите ви да бъдат кротки, смирени и послушни на дяда си, на баба си и на всякого по-стараго от тях; да се поминуват добре със съучениците си в училището и на всяко място; да бъдат покорни на учителя си и да внимават добре на това, щото им разказва.

Задето ни пишете, че добре ще сторя, ако ида на Арабаджиево с къща, за това аз имам намерение, но още средства нямам.

Понеже ме задължавате да ви пиша за всичко, затова ще ви пиша за положението на селските работи, като захващам най-напред за училището, което е един от най-първите предмети и за което ви явя, че не е в толко добър ред, понеже учителят е такъв, какъвто го оставихте, но уверявам ви, че занапред ще се поправи този недостатък в училището, защото характерът и делата на учителя се узнаха почти от цялото население: тъй щото чака [да изтече] времето на този и изяви желание да прибере занапред г-на Петка Сивчев и г-на М. Генчев, като ги е вече и предизвестило да се приготвят за бъдещи учители в родното си село. И тъй, бъди уверен, че след 20 юлий 874 ще си излезе г-н Минко Минев със съгласието на цялото население, без да се появи ни най-малка партийка от негова страна.

(…)

764 Понеже ви е известно, че подир моето ръкополагание комисията набави пълна енория на отца п. Паскала, тази негова енория той отстъпа на г-на С. Широв, който се и ръкоположи на 1873, 25 дек., и ви явя, че братски се поминуваме до днес с него.

Коня ви от февруари 874 аз гледам и яздя, с когото ходех по вашата и моята енория, обаче сега ви се отнемат Ахърито и Малко Кадиево, от които първото за акарджанските свещеници, а последното за отца п. П. Пенчев, вместо тях ви дават Сюлмешлий и Енекчиево, които сега аз че не ще мога да гледам, вие познавате.

Пишете ми да ви проводя моята книга Илияминията[2] и други любопитни книжки, както и епитрахил, требник и воскресник заедно с херувика, обаче не ми стига ума как може да бъде това, когато уверяват хората, че едно писмо, написано на твърде тънка книга, за да се пренесе в Диарбекир, нужни са няколко гроша за пренасянието му, а за таквизи тежки книги ще трябва колко пъти повече?! Това може да бъде другояче: сиреч да ви се проводят пари, та можете си купи от Цариград, отгдето по-лесно някак могат ви се прене.

Като не ми иде на ума що да ви пиша още, оставам със здравие, ваш искрений

1874, април 13 Пр[иятел] п. К. Новачков

Топракхисар

765 П. П. Добре ще сторите, ако се съгласите всички в Диарбекир българи и си приемете един лист от българското издание на англо-французки вестник „Левант таймс“[3], защото е добър тоя лист и много ще се ползувате от него.

Същий

Писмо,

изпроводено от Бакал Ивана Степанов от с. Арабаджиево

Благоговейний ми отче!

Честното ви писъмце от 28 февр. приехме, проумяхме съдържанието му и се сърдечно зарадвахме, като узнахме, че сте биле живо и здраво, и всекидневно молитствуваме на Всемогъщий да ви покровителствува от всяка беда и неволя до онзи час, в който, дай Боже да бъде скоро, ще се видим „лицем к лицу“.

Задето ни питате „събрахте ли ми вересиите и направихте ли ги на акции“, за тях не имайте никаква грижа, защото почти половината се събраха, а останалите се оздравиха със записи. От вересии и от готови пари направихме ви 72 акции.

Пишете ни да не ви мислим за лош человек. О! Приятелю, да не ви блазни такова нещо, че ви мислим за такъв, защото, който е най-лош, най-варвар, най-груб и най-будалщина, пак не може да ви отрече честността, кроткий и смирений живот; труда ви, думам, труд в пълен смисъл на думата, за да се съгради училището в селото ни и в същото време да се тури в един превъзходно добър ред — такова нещо, което не се е извършило от друга личност освен единствено от вас, искрений ми и благодетелю на чадата ми и чадата на цялото арабаджийско население. 766 Не можем да се похвалим, че напълно оценяваме достойнството ви и благодеянието ви, но отчасти можем каза, че разумяваме и оценяваме, че не сте такъв, какъвто думате да не ви мислим, но сте человек честен, добродушен, трудолюбив на честната си работа за наредбата на общите ни заведения, черквата и училището.

Жално ни е, приятелю, тъжно ни е и много ни е мъчно за вас, като си смислим онези приятелски разговори и разговори, за да се основе читалище и девическо училище в селото, но проклета клевета, братко, клевета, която направи, щото мъжът да намрази жена си като невярна, макар тя да е най-чистосърдечна; бащата да намрази сина си като крадец на иманието му, макар той да е най-чист и добър; клеветата направи някогаж, щото велико-душний император Юстиниян да подозре първий си генерал Велизария[4] като цареубиец, та го ослепи и го направи просяк, когато той беше много добър и много обичаше царя както на-преди, тъй и подир ослепяванието му, даже и до смъртта си; тъй също и сега клевета направи, щото честното правителство на августейший наш император сул[тан] Абдул Азис ви подозря от клеветата на някой си завистник и проклет клеветник, та ви заточи, но благодарно приемете всичко, както и Велизария благодарно прие наказанието си, като думаше: „Много добре, 767 че невинен страдая, за да бъда оправдан пред Бога и пред потомството, а не да съм виноват, че освен дето тегля наказанието си тука, но още и пред Бога да бъда отговорен, и на потомството си за поругание“. Цар Юстиниян после узна, че Велизарий беше невинен: тъй и милостивият и добрият наш цар и баща[5] ще познай невинността ви и ще ви освободи. Дай Боже.

За това, дето ни задължавате да се сговорим няколко приятели, че да ви издържаме да следувате богословски науки, за това колкото аз много желая да сторим това богоугодно дело, но засега, понеже време не остана да се питаме, затова ще остане да отговорим наповтор.

Най-сетне свършвам, като оставам завсегда признателен и искрений ваш приятел

Арабаджиево, И. Степанов

1874, 13 априлия

Писмо,

изпроводено от даскал Минка М. Атанасов от град Стара Загора 874, април 13, Арабаджиево

Благогог. отче!

След приятелските си към вази поздравления явя ви се: онуй, що пишете във второто си от Диарбекир писмо, със старанието на приятелите ви ще се осъществи, т. е. ще може да ви се помогне да се учите. А колкото за учебници, за които ми пишете, тях ще си набавите от Цариград.

Приятелите ви са добре по здравието си, но бъдете уверени, че и те съболезновават заедно с вас за вашето от тях разделение.

Наконец, като ви поздравя, оставам завсегда ваш почитател

М. М. Атанасов

768 (…)

* * *

УРУМКАПУСУ. На запад, като излизаш из града навън от калето, вратата я наричат Урумкапусу (Гръцка врата). 769 Тая сутрена излязох сам из Урумкапусу, там заварих Костадина Доганов, който беше седнал на един стол, теглеше, та пушеше наргиле с дълъг маркуч и пиеше каве.

Аз се спрях, та седнах при него, пих каве и изпуших едно наргиле и му казах, че хаджи Станю[6] и Петко Милев ми заръчаха да им ида днеска на гости. „Хайде, придружи ме да идеме двама с тебе“. Костадин Доганов съгласи и тръгнахме двамата, та отидохме на хаджи Станя и Петка Милев на гости, които държаха с кирия къща на Куцик баджи при Ески пазар, на изток до стената на втората крепост. Дядо хаджия и Петко Милев се зарадваха, напълниха цъклата с „бяла Рада“, туриха мезе — фурми и бутуни. Запали дядо хаджия наргилето, а ний цигарите — царски гуляй.

Като си посръбнахме, дядо хаджия поиска песня и покани мене да му попея една песен. В това време и на мене се щеше да попея. Закачих песента, като намазахме пискуня:

Далеч от мойта бащина, от мойто първо либе, (2) в таз чуждата земя и радост ми не иде.

О! Весела е пролетта, приятно е времето, но тъмен е за мен света и тъжно ми й сърцето.

В гората славей ако пей, на жалост отговаря.

И тихий ветрец ако вей, сълзите ми събаря.

От тукашните красоти една ме не привлича, сърце ми към тях не лети, не можа да ги обичам.

Дано даде Бог милостив назад да се повърна и тебе, мило либе, засмяна да си посрещна.

„Дядо хаджи, да ви попея една песен на Колада?“ „Хаде — каза дядо хаджия, — пак намазахме“.

770 Стане нине господине, чули сме те, че сме дошле,

имаш синка златоуса, златоуса, среброкоса,

пише му се цар да бъде, цар да бъде, дорде бъде.

— Имам, имам, бях, не струвам.

Ала ми е твърде малко, твърде малко, глупавичко, че немой кон седлави, кон седлави, войска реди, войска реди, лихва отда.

— Дай го, дай го, стане нине, стане нине господине,

тамка има три девойки, три девойки еднобойки,

първа ще му кон седлави, втора ще му войска реди,

а тре[тата] лихви отда.

„Бре-де-е-е-е!“ — дядо хаджия се провикна. „Дядо хаджи, мислиш, та си напомнюваш, че като сега се връщаш от Божи гроб, та ви посрещна баба хаджийка?“ „Ех, дядо попе, ти да си бил фтичка, та да гледаш отнейде, кога си доде дядо ти хаджия, какви чудесии бяха!“ „Тъй зер, както казваш, хелбетя, от Божи гроб си дошъл, дядо хаджия, ами баба хаджийка уми ли ти краката?“ „Ех, ядо попе, питай Петка Милев да ти казва какъв гуляй, гайди и цигулки, баба ти хаджийка краката ми уми и на пета се въртеше, и диван-чапраз ми стоеше“. „Ами като ви уми краката, водата къде хвърли баба хаджийка, видя ли я ти?“ „На чисто място, в халето“ — каза Доганов. „Мълчи, Доганов, дядо хаджия тогава от Божи гроб си дошъл, че толкова джумбюши и чест му направила баба хаджийка, ами сега, като се завърне от магарешкий рай? (Между Тигър и Ефрат нали е раят, в библията тъй пише.) Тогава баба хаджийка трябува цял да го окъпе, да му направи метани и като светия ръка да му целуне, че за водата тяхна работа, баба хаджийка знай, и тя е от коляно, както и дядо хаджия“. „Ха! Ха-а-а-а! То се знай“. „Дядо хаджи, че като седнете тогава и напълните оката с тетевенско вино, сякаш че е от малема правено, толкова сладко“. „Мълчи, че ми се подпикаха устата“ — каза Петко Милев. „Нали тъй, Петко Милев, че като си посръбнат, дядо хаджи ще й рече: «Хаджийке, иди донес мотика и чувал да идем да 771 извадим онези пущини, стига да гният в земята». «Кои пущини?» — пита баба хаджийка. Дядо хаджи ще й рече: «Кои пущини? Онези, гдето разбихме пощата при Арабаконак, та взехме царската хазна, 130 000 гроша». Като ги изкопаят, баба хаджийка ще разгърне чувала и дядо хаджия ще го наблъска с грошове — ха сега вдигни престилката и нея да наблъскам, — дядо хаджия ще нарами чувала, а баба хаджийка престилката — и двамата богати“.

„Ний тази работа направихме и два курбана дадохме, ами вий какво направихте?“ „Ами вий какво направихте?“ „И ний дадохме един курбан“. „Кого?“ „Хас гърка хаджи Ставря, мемлекет-чорбаджи?“ „Дядо хаджи, то беше каквото беше досега, ами отсега нататък какво ще правим, каква ще я въртим, пари ли ще копаме или оттук да изхлопаме. Налей да му тракнем, че онзи ден приех пари от пощата, ще пиша писмо да отговоря на баща си, че получих 15 л. турски от пощата в Диарбекир. Сбогом, със здраве“.

* * *

772 Чадолюбивий ми тате,

Като ви поздравя, чест имам да ви явя, че писмото ви от 14 април получих заедно с 15 л. тур., които си напълно прибрах от пощата. Здрав съм като панджар. Дрехи ще си направя тука, а книги и черковни одежди за заточените българи в Диарбекир Русия ни изпроводи, с които служехме по български на православните араби в черквата „Мар-Козма“ („Свети безсребреници Кузман и Дамян“). Ходим с поп Еня[7] за лов, но не е като онзи в едирненските полиси — за риба в река Тигър и в друга река, Карасу (Черна вода), 1 ½ час от Диарбекир настрана.

Като не сме разумели нищо от тукашните места, няма що да ви пиша. Ако беше искал големецът, ако сме грешни, да ни поправи за грешката ни, то беше доста за нази шест месеца в едирненските полиси, гдето лежахме неопрани, ръждиви, та хранихме гладните дървеници и въшки с кринче. Големецът се не смили нето за нази, нето пък за децата ни. И ако беше ни пуснал от затвора, то на айрана щяхме да духаме и пазим от тиквата на плета да ни не изгори или попари. Ами ни блъсна в тези пусти места между диви хайдутя. Човек между каквито живей, на тях ще оприличей (дума поговорката). Сега не верувам да се поправим, още по-диви можем стана, а не поправим…

Като ви поздравя всички ни домашни, роднини и приятели, моля Всевишнаго за драгоценното ви здраве.

773 На поп Костадин и Бакал Ивана ще пиша с друга поща. Сега ги поздравявам отделно.

25 май 1874 г.

Диарбекир Ваш син поп Минчо Кънчев

Духовний ми чадо: Господин М. М. Атанасов!

Майя 20-ий текущаго — т.е. след празника на нашите просветители Кирила и Методия, [който] и в туй доста отдалечено от отечество място доста тържествено отпразнувахме[8] привръчи ми се вашето честно от 13-ий преминалаго, което с нетърпение отворих и прочетох и доста добре разумях съдържанията му. Вярвай, духовний ми чадо, че съдържанието на туй ви писмо твърде много ме развесели, като гледах да ми пишете, че всички приятели са здрави, най-после със старанието им щяло да се осъществи онова, за което ви писах в по-първото си писмо. Затуй им свято и богоугодно дело оставам им признателен до живот и им благодаря от дълбочина сърдечна, като им молитствувам в същото време благополучие и успех в тоя свят и съвършена награда от Всевишнаго горе на небето, като ги въдвори в селението на праведните и им запише имената във вечната книга.

С прилични и най-искрени поздравления, като поздравя любезните си и най-искрени приятели, а именно вашата стара майка Тона и всички ви домашни, остаям завсегда ваш молитвеник, духовний отец.

25 май 1874 г.

Диарбекир п. Минчо Кънчев

Благоговейний ми отче поп Сивчо Широв,

С настоящото си писъмце най-напред, след като ви поздравя и да ви честитя чина, с когото сте се венчали за светата церква, като ви и ръкосам с думите „Христос посреде нас“, отче, крайно се зарадвах, като се научих от писмото на п. Костадина, че сте се ръкоположили на 25 декемврий 1873 г. Но моля ви, отче! и ви съветувам братски да живейте във взаимна братска любов с отца поп Костадина Новачков, да бъдете кротки, смирени, да утешавате наскърбените, да поучавате глупавите, да пазите тишина, любов и съгласие в селото. Да посещавате училището по-честичко, да се трудите за просвещението на сиромашките деца, да съветувате и поучавате с кротост онзи баща, който не прилежава за просвещението на децата си, и като го убедите, ако се оплаче, че няма пари да купи книги на детето си, помогнете му, колкото можете, или чрез труда си помогнете, като се помолите на други, които желаят родолюбието. И така подобава свещенику, и той ест пастир добрий. Черквата чисто да държите, това ви съветувам и ви желая взаимна братска любов и общото съгласие.

Остаям в добро здравие ваш о Христе брат поп Минчо Кънчев

25 май 1874 г.

Диарбекир

Приятелю господин Кольо Ганчев!

В Стара Загора

С настоящето си ида най-първо из дълбочина сърдечна искрените си приятелски поздравления и да ви явя, че ние тука, в това отдалечено място от отечеството ни, при всички неугодности здравееме и живееме, а страдаме от безпаричие, из стълба 775 влизаме в джебовете си, от което сме принудени като борчлия да разбъркваме вехтите тефтери и да търсим вехтите вересии за прехрана.

В това си прегледвание намирам, че и от вас търся един лунз, когото съм ви дал, преди да ме повикат за в Пловдив, да ми правите кундури. Прочее, като получите настоящето ми, ще се потрудите да ми направите лапчини с галаджи и ще ги проводите на село у дома, отгдето ще ни ги проводят, когато ни проводят и дрехите.

След това, приятелю, ида още да ви явя, че без никоя причина, без никоя погрешка, а само и само по думите на един непознат человек, по клеветата и предателството за една проклета черна душа, гърка хаджи Ставря, когото не съм видял, нето пък чул, честното правителство ни подозря и ни заточи в туй от всяка страна за нас неприятно място, гдето освен да харчим, ако имаме готови пари, или ако нямаме, то да станем слуги и да приемем и най-низката работа само за прехранвание, друга работа за нас няма.

Наистина честното правителство рано или късно ще се увери за нашата искреност и правда и ще ни освободи, но дотогава зле за нас, ако се не намерят человеци, осветени за нашата искреност и привърженост към престола, за нашата невинност в туй, за което се подозряваме, и като състрадат с нас заедно за невинното ни страдание, да подействуват пред правителството за по-скорошното ни избавление, при това още и да не забравят нас, злочестите, тука и бедните ни деца в отечеството. Ходът на 776 работите изповядват, че се е познала нашата невинност, нашият чист характер, от което вече вярвам да се подпомагат и клетите ми дечица откъм прехранванието им.

Затова посредством вас ида да поблагодаря членовете на черковната градска община, които благоволили да ми отнемат селата Ахърито и Малко Кадиево, на които слугувам от самото си ръкоположение и на които определений за мене свещеник щеше да ходи с радост, а ми дали села Енекчиево и Сюлмешлий, на които нито ще може да слугува речений свещеник, нито ще може да изкара нечто за поддържание на злощастната ми къща. След това не забравям да поднеса благодарението си и молитствованието си за дългий живот на всички градски свещеници. А и то най-много за това има да им благодаря и остана вечно признателен, гдето измъдрували, че било грешно и не знам какво си да ми се помогне от св[ещеническото] дружество, когато и самото правителство, подбудено от человеколюбие, всячески се труди да помогне на затворниците с прехрана и облекло, и още не да запрещава и подозира, но с драго сърце гледа, ако има и други, подбудени от същото чувство, да вършат същото человеколюбиво дело. Види се, речените светини и г-да да не са прочели, нито пък чули, гдето дума Христос: „Гладни нахранете, жадни напойте, странни приберете, голи облечете, болни и затворници посетете“ (Матея, гл. 25, стр. 42–43) — или пък по свой интерес, или най-после не са познали нашата невинност, което ме най-много наскърбява, и затова предлагат такива ничтожни причини, т.е. че да ни се помогне било грешно и не знам какво си… При всичко това, приятелю, аз ще се утешавам с думите: „Блажени са, които гладуват и жадуват сега, зачтото ще ся наситят. Блажени са плачущите, защото ще ся разсмеят. Блажени сте, когато ви возненавидят человеците и когато ви отлъчат, похулят и пренесат името вн като зло за Сина человеческаго“ (Лука, глава 6, стр. 21–22). И още ще подкрепям обиденото си сърце с думите: „Когото обича Бог, него наказва“ и че „който претърпи докрай, той ще бъде спасен“.

Прочее, приятелю, напълно ослонен на тез утешителни и пълни с награда Христови думи, повторително пак поднасям благодарността си към речените и ги уверявам, че им оставам завсегда признателен и молитвеник пред всеблагаго за тяхно здравие и благополучен дълъг живот.

Най-после в заключението си на писмото си, като повторя поздравлението си към вас и цялото ви домородие, останувам

Ваш пред Бога молитвеник

поп Минчо Кънчев

П.П. Поздравлявам отца поп Порфирия, отца поп Ивана, Попстайнов, отца поп Стоя, отца поп Руся, г-н Зафира Петков, г-н Георгя Хаджидимитров, г-н Господина Райков и всички приятели, които още не са ни забравили.

Същий

25 май 1874 г.

* * *

Диарбекир

Писма изпроводени, на които черновки извадих, до следющите: 25 февруар. на п. Костадина Новачков, на шурята Кира Стоянов, Ахърито, писмо до черковните настоятели 778 г-на Димитра Широв, г-н Мънча Гергев, г-н Господина Димитров.

До негово високопреосвещенство свети търновски Иларион Макариополски, но биде глас вопиющаго в пустиня. Ни глас, ни послушание.

Хаджи поп Димитър[9] и той писа до владиката си в Пловдив негово в. преосвещенство Панарета[10] и след 32 дена с пощата му додоха 10 л. т. от негово високопреосвещенство г. Панарета.

* * *

Господине Михаиле х. Иванчов[11],

Минаха на сметката ми десет лири турски от парите на поп Минча, затова, като му издължите, върнете настоящето!

874, юний 6 Марин Поплуканов

Диарбекир

Проводено писмо

от баща ми Кънча от с. Арабаджиево, Старозагорско

Любезний ми сине!

Ако и в г-н Стефановото писмо да ви дадох обещание (по причина на бързанието си), че ще ви пиша за в идещата неделя, но като се намерихме в града с учителя Минка[12], аз реших да ви напиша настоящето си, чрез което ще ви попитам най-напред за доброто ви здравие, като съвременно ви зарадвам с нашето добро здравие.

Любезний ми сине! В честното ви и предраго писъмце от миналий месец ви ми пишете, че сте ми приели писъмцето, но 15-те т. лири не сте приели. Заради това аз чрез настоящето си ви питам приехте ли ги досега или не.

Пишете ми още и дали възприемам да бъдете слуга. Това са думи, които наскърбяват чувствителното ми отеческо сърце. 779 Заради това бъди известен, че аз съм напълно съгласен в предначертаната ви цел, т. е. да се учите.

Сине мой! Бъди известен, че всички домашни, както и вашите любезни чада, моите мили внучета, са в добро здравие. Подобно и Пенка е в добро здравие.

Бъдете известни, че оженихме миналия месец брата ви Стоенча за едно момиче от Ески Загра и засега са и двамата в добро здравие.

Сине мой! Голяма е жалостта ми, както и жалостта на любезната ви майчица, но дано Бог ни даде сила да надвием над тази жалост, която отпреди две-три години немилостиво ни снамери. Ний се тешим с думите на св. писание: „Блажен претърпяваяй до конца“.

Останалата ви енория се гледа добре от отца п. Костадин Новачков, който бди и коня ви на когото не съм продал, затова с второ, кога ми пишеш, пиши ми какво да правя с коня; да му го продам ли или да го язди тъй, както го е яздил и досега.

Наконец, като ви целувам любезно, оставам

Ваш чадолюбив баща Кънчо Стоянов

Отче, простете, защото не ви писах толкова чисто по причина, че много бързах.

М. М. Атанасов

Бъдете известен, сине мой, че детето на брата ви Стоенча, което остана от първата му булка, е кръстено на вази Михаилчо, когото майка ви и досега храни с изкуствена цица.

К. Стоянов

Нарочно ви поздравляват и снахите ви Стоенчовица и Гьоргьо-вица.

Същий

1874 год., юний 24

Ст. Загора

Любезний ми приятелю отче п. Минчо!

Доволно време, приятелю, откакто сте грабнати от милото ви стадо и вярно на господаря си, сега лишено от добрий си пастир, когото всички познават за неговата невинност; но Божий невидим пръст всякога оправя в пътя на спасението. Приятелю, аз се почудих, като се научих за вашето страдание невинно и за това събитие на много места, но какво беше това чудо? — никой не знаеше що да каже.

От много сърцето ми гореше за вас, но никак не позволяваха да приближи някой до някого, както и мой брат А. Н. Ковачев пострада в тъмницата 7 месеца и се освободи, но кой знай защо вази толкози наказаха и заточиха, кога днес честното правителство знаем, че всякому плаща справедливо, и който наруши от закона някоя точка, приема наказанието си според конашките съдби; но вий, мили приятели, страдате невинно, затова имайте всегда надеждата си в Бога всевишнаго, който съществува на всякого в сърцето и познава отблизко на всякого делата. Приятелю, гръцките клевети навсякъде можат да се вмъкнат лукаво и да лъстят простодушните християни, а гдето ги не вярват и 781 слушат лъжите им, те обръщат да гонят християните по друг начин, че уж биле еди-кой си, еди-кой си лоши хора, а правителството не знай, че те, гърците, това желаеха и това желаят и сега, давно сполучат чрез такива лъжи да докопат в ръцете си настоящата ни духовна власт.

Вий невинно страдате за Бога и Бог ще ви отърве от настоящий рай за бъдещий. Давно се смили негово царско величество султан Абдул Азис, милостивият наш господар, да ви освободи от тези клевети и пр.

Като ви стискам ръка и целувна устата ви, оставам ваш приятел

Арабаджиево 1874 год. дякон Викентий Ковачев

юний 5

Двадесет гроша засега и допъти и повече ще ви помогна със сиромашията си.

Поздравете отца п. Еня, хаджи поп г-н Станча, Дойча, Бойча[13] и г-н уч. Янко Кочев и пр. Христа молитствуваме о Бога за всички

Същий

Писмо

от учителя Минка Минчев

Благогов. отче!

Честните ви от миналите месеци писъмца приех и за знание ви се отговарям.

В първото си писъмце вий ме питате колко ученици следват в училището и колко ще минат клас. Числото на учениците в училището през зимата и дори до изпитанието беше 65, от които занапред 5 ще минат във II клас, 7 в I клас, 12 в III отделение, а другите остават за II и I отделение.

Изпитанието ни тази година беше на 21 април и се посети от г-да Славя Тошооглу, Н. А. Начева, Г. Д. Бончева и Ст. Хаджизафирева от града; тъй също се посети и от околните селски учители. Изпитанието се управляваше от г-да Тошооглу и Начева и отговорите на учениците възблагодариха както родителите им, тъй и посетителите. Тази година имахме в града двама ученици, Петко Гергев и Тодор Бойчев, от които последний по причина на болест не можа да следва редовно и сега е при родителите си.

Ваш Теню тази година ще мине във II клас, Кънчо в III отделение, Вълчо в I отделение.

В първото си писъмце вий ми просихте един портрет и за добра чест доде наскоро един фотограф, на когото ний се фотографирахме с приятеля си Ст. Минчев, от които ви и проваждам един, когото, вярвам, ще приемете с голямо благодарение.

Засега, като няма някаква новина, за която да ви пиша, ще ви кажа само, че жетвата в нашата кааза тази година е слаба, защото, откак се е запролетило, кажи, че дъжд не е валяло. Цената на житото се беше възкачила до 70 гроша, но засега малко се намали.

Изпитанията на градските училища почнаха на 16 юний и ще имат заключенията си на 29-и.

Без повече, с искрените си поздравления оставам ваше духовно чадо

23 юний 1874 г. М. М. А т а н а с о в

Стара Загора

Поздравляват ви: майка и всички домашни. Това другото писъмце ви проважда дякон Викентий Ковачев от Араповский манастир „Св. Неделя“.

Същий

* * *

ДРУЖЕСТВО „КРИВ РАК“. Съдружиха се братя Георги, Михаил Хаджииванчеви, Димитър Пъшков, Марин Поплуканов и даскал Христо Ковачев, на които и аз бях дал малко пари. В това проклето място няма тази търговия, но ний ще я направим, за да познаят тукашните диваци, че и ний разбираме от търговия.

Тези нашите търговци събраха машкина волове, та ги проводиха на село Чунгюш при Зера да ги суватландисуват. Пасяха ги, кърмиха ги, доде време да ги колят и изработят на пастърма и суджуци. Докараха ги в Али Похар село, което е на запад 20 минути отстранено от Диарбекир, там ще ги колят и изработят.

ЧИФТЕХАН. Втори съдружници: Костито, Янито[14] от Хасково и Станчо Попниколов[15] от село Лопян съдружиха, взеха Чифтехан и захванаха да събират въшките. Накупиха такъми, наргилета, дълги маркучи и кавени чаши и столове.

Станчо Петров от Джамбазито взе под наем Бахчила каве, та стана каведжия, и тук наргилета и дълги маркучи.

Бойчо Русев и Георги Хаджидечев отидоха да гледат едно село да го купят, да направят коля и тукашни орала, ще правят чиф-чилък и да докажат на тукашните диваци как се работи земята.

Поп Еню и Стоян Заимов станаха готвачи, парите от поп Еня, Стояна — кяраортак. Малюм (Прието).

784 Поп Георги Тутмаников от Видраре направи правителствена тепавица, стана тепавичар, да тепа на царските заптиета премените и да му снемат дранголницата, веригата.

Други отидоха в правителствената шивалня да шият. Поп Стоян[16] стана кочияшин, да гледа коня на един големец турчин. Петър Берковски и Христо Илич пашата ги взе, та ги направи мендизи, първий да прави шосе за Багдад, а вторий за Хъская от Диарбекир до река Тигър срещу село Катарбург. Други останаха за куче влачи.

Даскал Янко[17] стана учител и певец на православните араби. А ний останахме да се замярваме с камъни по мръсните тесни улици с турските турчета.

(…)

* * *

ПРОШЕНИЕ

Благоговейни свещеници, о Христе братя!

На свещеническото дружество и българската черковна община в Стара Загора

С настоящето си идем най-първо из дълбочина сърдечна да поднесем и скромните си о Христе братски поздравления и да ви явим, че ние тука, в това отдалечено място от отечеството ни, при всички неугодности здравееме и живееме. И да ви явим още, че без никоя причина, без никоя погрешка, само по клеветата на един проклет грък, когото нето сме чули, нето видели, правителството ни подозря и заточи в туй от всяка страна за нас неприятно място, гдето освен да харчим, ако имаме, готови пари или ако нямаме, то да станем слуги и да приемем и най-низката работа само за прехранвание — друга работа за нас няма.

Наистина честното правителство рано или късно ще се увери за нашата искреност и правда и ще ни освободи, но дотогава зле за нас, ако се не намерят человеци, осветени за нашата искреност и привърженост към престола, за нашата невинност в туй, за което се подозряваме, и като състрадат с нас заедно за невинното ни страдание, да подействуват пред правителството за по-скорошното ни избавление, при това още и да не забравят нас, злощастите, тука и бедните ни деца в отечеството, [да] ходят по работите и изповядват, че се е познала нашата невинност, нашият чист характер, от което вече вярваме да се поддържат и клетите ни деца откъм просвещението им. След това не забравяме да поднесем благодарението си и молитствуванието си за дългий живот на всички ви, о Христе братя, и най-много за това има да ви благодарим и останем вечно признателни, гдето сте измудрували, че било грешно и не знам какво си да ни се помогне от духовното дружество, когато и самото правителство, подбудено от человеколюбие всячески се труди да помогне на затворниците с прехрана и облекло, и още не да запрещава и да подозира, но с драго сърце гледа, ако има други подбудени от същото и да вършат същото человеколюбиво дело. Види се, о Христе братя светини, да не сте прочели, нито пък чули, гдето дума Христос: „Гладни нахранете, жадни напойте, странни приберете, голи облечете, болни и затворници посетете“ (Матей, гл. 25, ст. 42–43). Или пък по свой интерес или най-после сте познали нашата невинност, което ни най-много наскърбява, и затова предлагате такива ничтожни причини, т.е. че да ни се помогне било грешно и не знам какво си… При всичко това, о Христе братя, святини, ний ще се утешаваме с думите: „Блажени са, които гладуват и жадуват, зачто ще се наситят. Блажени плачущите, зачто ще се разсмеят. Блажени сте, когато ви возненавидят человеците и които ви отлъчат [и] похулят името ви като зло за Сина челове-честкаго“ (Лука, гл. 6, ст. 21–22). И още ще подкрепяваме убедените си сърца с думите, че когото обича Бог, него наказва и че който претърпи докрай, ще бъде спасен. Прочее, о Христе братя святини, напълно ослонени на тез утешителни и пълни с награда Христови думи, повторително пак поднасяме благодарността си към всички ви и ви уверяваме, че ви оставаме завсегда признателни и молитвеници пред всеблагаго за вашто драгоценно здравие и благополучен дълъг живот.

Дай Боже, невинността ни ще се открий един ден пред света, да се видиме след четири години, но дали ще сме живи всички?…

Най-подир, като ви поздравим повторително с приличните си поздравления, оставаме в добро здравие.

Ваши покорни о Христе братя:

13 юний 1874 г. п. Минчо Кънчев

Диарбекир п. Еню Попдимитров

787 Отче п. Минчо!

Понеже ще да съм кръстник на г-на М. С. Влаюв[18] на детето, затова се умолявате утре след бож. служба да присъствувате на черк. „Св. Мар Козма“ и съучаствувате при извършванието според черковния обред кръщението на детето, с което крайно ще да задължите приятеля си.

Диарбекир С. П. Сливков

20 юлий 1874 (…)

* * *

Сливков днеска кръщава момче на Михаля Влаев, който е от заточените българи, а женен тук, в Диарбекир. Стефан П. Сливков прие детето от светата купел и му нарече името Крум.

Писмо от баща ми

Милий ми сине!

Честно ви писъмце от 11 юлия приех на 30-и същаго. Като го прочетох, разумях съдържанието му, че много ти станало мъчно, че не си бил приел писмата ми, които съм ти проводил на 24 юний, затова и мене ми стана мъчно, като ти прочетох честното писъмце, което ми каза, че много си се наскърбил и разтъжил сърцето. Затова мене ми е много чудно къде са се изгубили! Дали по пътя или пък не са пристигнали още. Аз с наскърбено сърце направих отговор на писмото ти, но като не можох този час да го проводя, чух, че писма дошле от другата поща. И аз с нетърпение, като се качих на коня, отидох в града, та го намерих в дядови Сливков Петрови. Като се върнах в селото си и като разгърнах честното писъмце от 25 юлий, брой 8, което пристигна на 17 август, и като го прочетох, разумях съдържанието му и че си приел писмата ми и крайно си се зарадвал.

Любезний ми сине, питаш ме за останалата ти енория коя е и как се гледа, добре ли или не! Синко, останалата ти енория е тази: нашето село — половината, Голямо Кадиево и Енекчиево, тази е енорията ти, за която имаш надежда да ти се гледа злощастната къща от нея. Тази енория се гледа половината от поп Костадина Новачков, половината от п. С. Широв, ортаклая, но от Енекчиево ли ще падне нещо или от Кадиево. Сюлмешлий беше ти определила градската община, но поп Руси и той се смили за твоята злощастна къща, та не го даде. От Богородица колкото кожи събрахме, да ти кажа: от нашето село 5, от Енекчиево 14 и Г. Кадиево 7 и 9 плешки.

Милий ми сине! Питаш ме в едно от писмата си има ли берекет тази година. Аз ти отговарям, че тази година берекетя го изяде земята. Защото миналата злочестна за нази година намерих 560 кила жито, 108 кила къзълджа, 160 кила ечмик, 130 кила юлаф, 60 к. фий, 40 к. ръж, 70 к. мисир, 90 к. просо, 12 к. сусам. А тази година едвам 112 к. жито, 86 к. къзълджа, 72 к. ечмик, 30 к. юлаф, 24 к. ръж и 32 к. просо, а друго няма нищо, каквото фий, мисир; просо тази година няма в никого в селото ни освен мене, но причината за нашето просо е тази, че ний тази година изкопахме около 40–43 уврата от корията ново място и го сях рано, та затова едвам толкоз намерих. Синко, питаш ме за Георга кога му правихме сватбата и каква беше; сватбата беше на 20 януарий, имаше много гости, времето беше много добро и сватбата беше много чудна между другите селски сватби, защото гостите ни бяха много добри и кротки, с коне разигравание посред село, гайди свирение и други много веселби на гостите, но мене, любезний ми сине, беше пред хората весело, но аз знам на сърцето ми как беше, като смисля думите, които си ми хортувал всеки път, че за Георговата сватба, тате, аз имам много севда и ще га направя чудна между другите селски сватби.

Любезний ми сине! Питаш ме и още за жалостния ти брат Стоенча кога се ожени и коя взе: едно момиче от Тонината махала, името й Дешка Драгиева овчар, много смирено момиче. И като няма друго повече да ти пиша, защото, ако да искам да ти опиша всичките си мисли, то не ми стигат пет листа книга, затова оставам в добро здравие, също и майка ти…

26 август 1874 г. Кънчо Стоянов

с. Арабаджиево

Чадолюбивий ми отче!

Честните ти писъмца, в които, като ги прочитам, всеки път намирам по 7–8 редчета особни за мене, Кънча, Вълча и Пенка, питаш как сме. Тате, не се грижи много за нас, защото ний не сме познали още, че сме сирачета при дяда и при баба, защото те много се трудят за нази от същий баща и майка; тате, само за едно има да ти оплача, че като чувам всичките момчета, като думат тате, а ний, злочестивите, малолетните ти чеда на кому да речем тате или мамо, но дано чес[тното] правителство скоро опознай невинността ви и да се смили за нашия малолетен 790 живот да ви пусне и си додете при милите си чеда.

Твой любезний син Т. К. Минчев

Писмо

от учителите г. г. Петка Сивчев и Михаля Генчев в с. Арабаджиево

Благогов. о. п. М. Кънчов!

Писмото ви с дата от 11 юлия (брой 7) до родителите ви пристигна на 1-и август, в четвъртък сутринта, на часа по 10 14, като стояхме на зелената трева в черк. двор, гдето присъствуваха дядо Станчо и благоговейният п. С. Широв, когато донесе дядо Кънчо писмото, което, като прочетохме, разумяхме съдържанието му, в което най-жално ни се видя, дето последните ви писма не пристигнали, та ви станало много мъчно и сте се върнали като без крака и без ръце. Не мислете, че не ви се изпроводиха писма, защото те ви изпроводиха писма, но не пристигнали по неизвестни нам причини.

Страдателно поздравяваме ви от страната си и ви явим, че сме живо и здраво, тъй също и всички ваши приятели, сродници и чада. И ви явим още за осъществението на писаното ви желание, за да излезе г-н М. М. Ат[анасов] Страшний зломисленик на селото и интригантин и клеветник както на вази, тъй и на много други личности, който г-н, като видя, че работата беше на изсурвание, труди се всячески да остане пак и като не можа да издействува, употреби всичките си сили поне да направи селото на партия, щото да не може да се поправи никак, но при все това не можа да стане тъй, за което има да се благодари на Ив. Степанов, който докара работата, та и Минко да си обере крушите, и партия да не стане. И тъй, съобщаваме ви, че след като излезе от селото гореречений г-н М. М. Ат.[19], призовахме се от страната на всичките си съселяни за учители в селото си. И приставката ни стана тъй: на 21 юлия, в неделя, след черк. отпус бл. о. п. С. Широв каза на присъствуюгците г-да в черква да заповядат горе на училището. И тъй всички известни за работата, която ще се върши, качиха се горе на об[щата] одая, гдето най-напред захванахме да им прочетем нещо от в. „Напредък“[20], който беше първий брой, продължение от в. „Право“[21]. В това време додоха от Ахиево бл. о. Т. Ив. Нейчев, П. Р. Тодоров и п. К. Новачков, който бил служещ тамо, т. е. на Ахиево. Щом като насядаха и те в одаята, отвориха разговор за работата, за която бяха се събрали всички, т.е. за приставката ни, и тъй условихме се да бъдем учители със същата плата, която се е плащала на М[инко] и на п. С. Широв, т. е. 3300 гроша, 30 к[ила] жито и 20 оки вълна.

Времето беше приятно, тихо, всичко добро и прекрасно, всичко наредено, както прилича; всички присъствуваха, които сякоги са присъствували, но само вий, отче, отсъствувахте, а присъствуваше само портретът ви, който гледа, а не види, уста има, не говори, уши има, но не чува, образ недвижим и нечувствен, когото като гледахме, сърцата ни се късаха от жалост и очите ни се попълниха с кървави сълзи. Но няма що да се стори, съдбата тъй отсякла. Дано всевишний Бог омилостави н[егово] в[еличество] ав[густейшия] н[аш] ц[ар] и б[аща] с[ултан] Аб. Азиса да узнай вашето невинно страдание и по-скоро да ви освободи, дай Боже.

Наконец, като питаме живо и здраво ли сте, свършваме, 792 като целуваме умствено вашата достойна десница ний, духовните ваши чада.

с. Арабаджиево, Петко Сивчев и

26 август Михал Генчев

Писмо,

проводено от поп Костадина Новачков от Топракхисар, лист 1-вий

Благоговейний отче п. М. Кънчев!

Две са писмата, които съм приел от вас и не съм ви отговорил, от които едното от 15, а другото от 31 май; но да ви не е мъчно, загдето съм закъснял дотолко в отговарянието си, като вярвате, че таквози закъснявание от наша страна не може да бъде без важна причина, която да ви описвам не е нужно.

Писмото ви от 15 май като четох, крайно се благодарих и зарадвах, загдето сте отпразнували толко тържествено празника на бълг. просветители и учители Кирила и Методия. Тъй, братия! Не трябва отчайвание; посрещайте с радост всички празници, които черквата е узаконила да празнуваме; молете се на Бога и бъдете уверени, че вашата правда и невинност скоро ще се открие пред правдолюбивото честно правителство, та ще бъдете освободени, дай Боже.

Съветуваш ме да посещавам често къщата ти, за да утешавам родителите ти и да поучавам децата, за което аз ви бях писал да не имате грижа, защото и ако някой се осмели да ме пъди даже, пак не ща престана от да посещавам редовно оная къща, на която в живота си аз най-много дължа и ще дължа подкреплението. 793 С малко думи ви казвам, за децата не се грижете, те са мои и при мене са.

Задължавахте ме да събера няколко спомоществователи и да ви проваждам вестник. Това ние с Ив. Степанов направихме; обаче тойзи лист се уничтожи от правителството и не зная дали можахте поне един брой да вземете. Писмото ви от 31 май. В това писмо намирам да искате дрехи, обаче никак не е възможно другояче, освен да се определи нарочно за това человек или според както пишеш, ако дойде със стока братът на уч. Я. Кочев.

Книжките „Две тополи“[22] намерих и според желанието ви, едната оставих за училището, а другата ще заключа в библиотеката ви. Книжката „Ракийска [чума]“[23] излезе на свят, и нея ще прибера. Но оная, която щял да издава французин някой, а п. Порфирий, сега архимандрит, подписвал спомоществователи, нето се е издала, нето пък можах да изпитам каква е, ако питах и самаго архимандрита Порфирия.

Желая ви добър успех и се радвам, че сте наумили да следвате турски язик и богосл. науки, обаче не зная как ще се снабдите с учебници за последните науки, като ги няма тамо.

Желаеш да се фотографират родителите ви заедно с децата ви на една картинка, както и ние със сестра ви и с децата си на друга, та че да ви изпроводим тия кадри; но толко души извадени на едно кадро е мъчно да ви се изпроводи, защото то взема голям обем и не може се събра в плика. Колкото за мене, аз ще ви изпроводя един мой портрет, на когото ще се фотографирам с баща ви или с брата ви Георга. Но защото сега няма 794 фотограф в града, ще отложим за няколко време. Дякон Викентий ви остави един свой портрет, когото ви и привключвам в писмото си.

Г-н П. Сивчев и г-н М. Генчев се оцениха за учители, и то на оная плата, която досега се е плащала на г-н Минка и п. Сава. Тия двама г-да учители се съгласиха да живеят в равенство както в черква, тъй и в училището, сиреч ако единът пее тая неделя отдясно, до неделя той ще пее отляво; в училището предметите разделиха равно. Ученици доста се събраха вече и, види се, числото им не ще бъде по-малко от онова при г. Минка, отделенията не щат да се ущърбят никак, т.е. ще имаме пак три отделения и два класа; в класовете прибавят още някои предмети, които са липсували при Минка, както и II клас, който миналата година липсуваше. Ваш Теню влезе тая година във II клас, Кънчо в III отделение, а Вълчо в I, който захвана да посещава училището редовно от миналий март насам. Както Теня, тъй и Кънча по трудолюбието им в училището можа ги похвали, но Теня и с доброто му поведение и смиреност, които качества в Кънча май липсуват. Пенка си е все тъй пъргава, смирена, послушлива и кротка; нѐи малко се озори ешкинът тая година, защото баба й на старо време била честита да гледа малко дете (Михалчо Стоенчов), което остана сираче, а Пенка била злочеста повече да шета, но тя е здрава и, вярвам, не й тежи шетнята.

Скорпията, от която се оплаквате, в кое време на годината се 795 явява и до кое съществува? Т.е. има ли я цяла година и зиме може ли да прави пакости или като тукашните ядовити насекоми зиме стои на мъртвило? Циреите, за които ми пишеш, се явявали през месеците юлий и август и траели почти цяла година, смъртоносни ли са или не? Понеже вие, за да избегнете тая несносна болка, бяхте решили с отца п. Е. Попдимитров да преживеете няколко месеци вън от Диарбекир, в което климатът бил по-хладен уж, питам ви защо не отидохте.

Питате в бащиното си писмо коя ви е енорията и как я отслужват. Енорията ви е засега махалата ви в Арабаджиево, която отслужваме двамата с п. Сава и внасяме напълно, Голямо Кадиево, което отслужва п. Сава и внася от приходите наполовина, Енекчиево 25 венчила, които гледам аз и внасям приходите напълно. Сюлмешлий и то беше се дало уж вам, но благодарение на п. Руся не рачи да го отстъпи, та се отървахме и ние, инак, истер-истемез, щеше да ни се наложи, както ни се наложи Енекчиево. Вие трябваше да изработите чисто едно прошение до комисията и общината, та дано ви оставят Ахърито само, и те са доста с Г. Кадиево и махалата в Арабаджиево.

Миналата година беше доста изобилна и тъдявашните жители бяха весели, но текущата 874 много безплодна и народът е яката умислен. Тук цяло лято дъжд не валя, по земята зелена трева не видяхме; житото се качи на 65 гроша килото; плявата сега в харман се продава 80–100 гр. чита; животните се харчат 796 дери пахасана [колкото струва кожата]; много фамилии се развалиха и бягат по нови села[24] (Бургас къръ), с една реч, малоазиатски глад застрашава повечето от народонаселението, трудно ще прекарат сиромасите зимата, но като е от Бога, няма що да направим. Коня ви решихме с дяда да яздя до пролет и тогава да го продадем, защото сега купувачи няма и животните пари не струват. Брат ви Стоенчо се ожени за едно момиче от града на име Дешка Драгиева, баща й дядо Драгия стоял близо при Тонини и художество му било овчарство. Тогози человек вие може да познавате.

Подканяхме няколко пъти г-да членовете на градската черковна община да направят прошение, с което да ви просят от милостивото честно правителство, обаче то не би, защото вехтата община иска паданието на новата и избиранието на друга според екзархийски устав, а новата (настоящата) не си дава оставката, докле се не довърши годината и докле се не направят общите сметки. Сиреч общината има големи работи и няма време да си играй с таквизи дребни, от които е и прошението за вас. Сега ще се правят сметки и ще се избира може би нова община, че тогава видя-щем какво ще стане за прошение.

Задължавахте мене, Стефана Килитчиев и баща си да отворим тримата ковчега ви и да напишем каквото намерим в него; това така и стана, отворихме, написахме подробно, щото намерихме на 2 книги, от които едната задържах в себе си, а другата Стефан задържа. Цената на всичкий ти имот от пари готови, а не 797 и вересии възкачва се на гроша 11354 ½, които поверихме на старий ви баща. От тях той вложи в друж. 50 акции х 104 гр. 5200 гр., за уравнението им с другите акции дава 308 гр. = 5508 гр., защото тия 50 акции се вложиха няколко месеца подир. Тия пет хиляди и петстотин и осем гроша е вложил дядо в дружеството, та като ги извадим от сумата, ще намериме числото 5846 ½, които стоят в него, без да ползуват ни него, ни тебе; затова, ако щете, можете му писа да вложи и тях в друж., та като станат повече, могат лихвите им да ти посрещнат разноските, а майката да си остане некътната за бедните ви момченца. Не се смущавайте, гдето ви бележа, че имате само 50 акции, защото толко е вложил баща ви от готово и ветите ви с лечалата станаха 10. От вересии аз ви направих срещу дълга си 4, баджан. ви Рахни[25] 4, Пеню Фучеджи 3, от Ахърито вересии 1 — всички събрани стават 72 акции.

Заради горните 5846 ½ гр., ако пишеш на баща си да ги направи на акции и да ги вложи в дружеството, строго ще пазиш и отдалеч ще захванеш, да не би да узнай, че аз съм ти открил колко гроша има в него; защото няколко пъти става му говоря да ги вложи в друж., та малко ми е сърдит даже. Не зная защо не рачи да ги вложи, но, види се, да ги е похарчил ли, или от тях мисли вам да изпроважда ли, не се знае положително. Аз обаче му разправих да вложи всичко ваше, та че когато стане нужда да ви се проваждат пари, касиерят на друж. ще проважда от лечалата им, а майката ще си остава цяла.

798 Никакви сведения нямаме за иманието ви от жито.

Маната, за която ми пишеш, много паднала тая година, желая да зная всяка година пада ли, ако не всяка година, то в колко години веднъж?

Ако ми пишеш нещо, което не трябва да знае старият ви баща, то таковата писмо да не е в едно плико с моето. Като не ми дохажда вече на ума нещо, за което трябва да ви пиша, оставам навсегда ваш и на чедата ви верен доброжелател.

п. К. Новачков

22 август 1874 год.

Писмо

до поп Костадина Новачков в Топракхисар, Ескизаарска кааза

Благоговейний отче п. К. Новачков,

Честното ви писъмце от 22 август т. г. приех. Не моя купи толкова книги и не моя намери думи да ги напиша и докажа радостта си, която почувствувах в сърцето си. Дай Боже здраве след 4–5 год., кога се завърна, да ви изприкажа за всичко устно…

799 От нашето приключение освен Узунов, който е за 15 год., а ний всички сме за по 101 год. вечно до живот заточени. Ебедименфи кале и бент [вечен заточеник в крепост] Ебеди. Вечен е Бог, човек умира или изветрява, гдето казват, сланясало му мястото, но тук и слана не пада, или пък става някой преврат да ни изпъди оттук правителството.

Б[уюкли] К[ара] М[устафа][26] Узунов не е при нази, него закараха в терсаната, в Аргана Мадени, 18 часа от Диарбекир на север, там има от арабаконашкото приключение оставени българи и в Кютая, и Аккя.

Питаш ме за акрепите (скорпиите). Те зимно време се крият в стените като другите насекоми, а лятно време бораят. Тя е също като прав рак, която има на опашката си на края ченгелче, с което напред и назад удря. Ударя и когото удари, най-много е болката 24 часа в несвяст, и тя вечер борай, а дене се крий. Кога си дигаш дрехите или кундурите обуваш, ще внимаваш хубай да ги изтърсюваш. В това време тукашните спят горе на къщите си на патове и около пата има с козиново въже заградено, която, като се бутне в него, връща се. Има много дованчета, които се мятат в града по стените, те ги много свършват, както котката мишките.

Тук паякът не хапе както по нази и същата болест на скорпиите уподобяват като на паяка, само че тя не хапе като него, но удря с ченгелчета си.

Ил чабаня (годишен цирей) — 6 месеца расте и 6 се чисти и туй не е такъв цирей, ами като на оси питите. Тук който доде, млад, стар, ще прекара тази болка, тя цяр няма, сама си оздравява, 800 само болките му много. Малко дете като се роди, и до годината ще прекара и тази болка. Само че тям излазя по лицето, а на стари по краката. Аз го имам сега на левия си крак на кичицата и куцам на един крак.

Манната. Арабите я наричат манна, а турците кудрет халвасъ [от Бога дадена] тя по някоя година пада много, а по някоя малко, тъй казват, защото ний още не знаем. Много е сладка, като мед. Берат я през март и април по тревата и камъните и я продават също като восъка на топища. Варим си каве с нея вместо шекер.

Има карпузи до 80 оки едната и много сладки, за десет пари да си купиш един резен коджамити (…) не се изяда. На ока ги продават много евтино.

Месото 1 грош оката, по мръкнало и 20 пари става; хлябът 8 пари оката, масло претопено 2 ½ оката, шарланят и пресеян зехтин 2 ½ оката, прясна риба 20 пари оката — солена няма, петмезът 10 оката, вино няма.

С поп Еня сме на Кебикюю, един час от Диарбекир на юг; на това село кога отиваш, ще минеш по моста на река Тигър, този мост правен заедно с калето на Диарбекир и на Тигър на друго място нямало мост.

Селото Кебикюю не дава никакъв данок на правителството — подарено от един от турските царе е на един семселе сирянец и неговото племе му приема приходите.

Учител Петър Берковски мендизуваше шосето към Багдад (Вавилон). Селяните от Кабикюю не можоха да ги накарат да работят натура. В това село живеят сиряни и арменци — и първите, и вторите черква имат.

Ний сме на сирянския свещеник на къщата, деня занимаваме се в евангелието.

801 Ходим с поп Еня за риба, накваси едно писмо в р. Т[игър] напечи го на огъня това пущина да му доде ума, че пей.

Бележка. Бях му написал няколко реда с химическо мастило, което поп Костадин му знае цера, и те са следующите. Докараха ни тук келепир да научим тук арменците как да работят. Съставихме комитет тук, хаджи Петрос председател, който е телеграф мюдюрю на французката жица, Еванес ефенди от Трапезун — войвода, който се е бил три години в Критското въстание[27], той банкерин, сарафин, за когото ще ви пиша друг път. Харни келепири сме, сега ако ни усетят, ще намажем въжето или проводят в Мека Медина да видим и това свято място, голите хрътове. Никому не казувай това и изгори писмото.

От бележката дотук беше бяла книга, на която поп Костадин знай цера да се чете. Намерих в сирянската черковна библиотека едно евангелие, рукопис с титли, българско (славянско) и един требник в арабската черк. библиотека, рукопис с титли, от края откъснато, та не е белли коя година е писан. И едно писмо за Иисуса Христа, което ви преписах в писмото си… Преводът на същий образец на едно писмо, изпратено на римский император Тиберий кесар от н[егово] превъзходителство Черномореца Публий Лентул Пилат[28], управител в Юдея.

„На н[егово] императорство Тиберия[29] кесаря!

802 Разбрах доколко желаете да се известите и ето според изследванията ми ще ви разкажа подробно. Помежду нас се яви един добър человек на име Иисус Христос, за когото народът говори, че е истинен пророк и създател на всичките, които се намират на небето и землята. Наистина, о, царю, на тогова многото чудеса слушам всякой ден.

Този человек, називаемий Ис. Хр., само с един отговор (+) мъртвите възкресява, болните оздравява; със среден ръст и до такава степен приятен, щото, които го видят, принуждават се или да го обичат, или да му се боят, косата до ушите му е като орехов цвят жълта и от ушите до рамената му като цвета на земята (пръстта), но са още по-хубави. Като назарянин и той е с коса, лицето му е весело и хубаво, носът, устата му са по един начин, с една дума — изобщо не могат се описа, брадата му е редичка, погледът му е много приятен; очите му са хубави и синкави; това е за чудене, че светлината, която изтича от очите и лицето му, начинът на блескавостта невъзможно е да го гледа человек; изобличенията му докарват страх, а наставленията му плач; никой го не е видял да се смее, а да плаче много пъти са го виждали, ръцете много нежни, повечето от хората благодарни от отговорите му, между хората много се не явява и когато се яви, явява се с нравствено предпазювание. 803 Както майка му по тия страни е без пример хубава, и той е до неизречена степен хубавец.

Ако, ваше величество, желаете да видите тоя человек, да ви го пратя по-скоро; ако се попита за науката му, без да се е учил от някого, всичките науки и изкуства знае, дори всичкий Ерусалим се бои от него, много пъти ходи гологлав и бос; някои, като го видят, броят го за луд, но когато говори, всички се боят и треперят; според както разказват, не са виждали такъв учен человек, дори мнозина вярват и казват да е Бог; а някои го укоряват, че показвал незаконностите на царските ви закони, затова се обезпокоявам от четата на тия злодейци; изповядат, че никого не е докачил, а мнозина са се сподобили с добрините му. Писах настоящото си писмо, за да се съобразя със заповедите на ваше величество.

Ваший раб, юдейский управител Черноморецът Публий Пилат“

Образецът на това писмо се е опазил в библиотеката на кесарите в Рим.

Нашия камиловодач, който ни доведе дотук и който ни изяде бокгиби 1479 ½ гроша, му изхърка лулата, отиде по сухо в Мека Медина при Мохамеда и сега се наслаждава, та яде пилаф в магарешкий рай. Едирнели Хюсеин бинбаши, той още в пътя щеше да умре, ако не беше Христо Илич му купил за 2 л. турски мушама в Родос.

Мюлязиминът и онбашията си отишле и изпроводили Станчевите писма и му отговориха, че ги приели.

804 Макси Якуб, брат му макси Аблахат, макси Гарабед, Дели Исакооглу и други още сирянци и те според нас са с жените си на това село Кебиюою. Деня ходят в града, та си работят занаята, вечер дохаждат в село и нам принасят за ядене каквото ни трябва.

Говоря на поп Еня, хаде да изветрим, кой ни търси, той ми не уйдисва, казва да поседим една година да видим какво ще става, че тогава.

На дъртия по-подир ще му пиша, но знам, че той ги е похарчил, таман му минали на ръце, как се дава тъй лесно. Без повече, като ви явя, че съм здрав и само куц, която не е болка за умиралка.

Поздравлявам ви с приличните си и най-искрени поздравления и всички ви домашни, роднини и приятели, които още не са ни забравили.

Ваш искрений и признателен до гроб о Христе брат

28 септемврий 1874 г. п. Минчо Кънчев

с. Кебикюю

Писмо

от брата ми Георга Кънчев, Арабаджиево

Милий ми бати попе!

Честно ви писъмце от 11 юлий пристигна на 30 същаго, в което, като го прочетох, разумях съдържанието му и честното ви от 25 юлий, което пристигна на 17 август, също като го прочетох, разумях го.

Бати попе, причината, дето не ви пиша писма от страната на татя и мама, е тази, че когато пристигне някое от писмата ти, то като прочета, не правя в същото време отговор, но чакам, 805 когато рече тати да правим писмо; и тъй, когато стане нужда да се прати писмо, то тогава се случи да съм в къра или ако съм в селото, тати, без да ми се обади, иде в града, та го направи и го проводи, а кога му реча защо не ми рече аз да го направя, тати ми отговаря тъй: [„Не е твоя работа“].

Дето от страната си не ви пиша редовно, то за него ще ти се моля, милинкий ми бати попе, да ми простиш, защото не зная от работа ли й или от немарение, не се й случило да ти пиша всеки път; чунки тати проважда и аз според него не ви пиша особено писмо, но отсега нататък ще се трудя се́ аз да ти пиша от страна на тате и м[ама] и от страна си.

Бати п[опе], в писмото си питаш, че много ти било мъчно за мама, дето не сме ти писали нищо за нея, но хич не се кахъри за нея, защото тя излезе най-якосърца изпомежду ни, защото, като тъжим или плачем за тебе, тя ни утешава; за нищо недей се кахъри, защото с кахър, тъжби и плач нищо се не придобива, още повече се поврежда человек.

Милий ми! В едно в писмата си ни питаш има ли берекет тази година. Аз ти отговарям: тази година много оскъдна, защо кой колкото е сял, и толкоз е намерил.

Миналата 1873 година, която от всяка страна за нази злополучна, както и на тебе, злощастний, на 15 октомврий се намери едно момче на батя Стоенча, него кръстиха Михаилчо, на това дете тежко и горко ражданието, защото в него време тежка съдба беше обладала нашата къща, защото ти беше в Едирне, мама беше много тежко болна, бати Стоенчо и Дена, които лежаха се от една болест, в едно време също. Наподир 50-дневното им тежко боледувание, в което те много страдаха, наконец остана да ги изгубим, но слава Богу, щом като оздравяха, скоро се тръснаха. Но като оздравяха те, зарадвахме се всичките и още по-голяма радост стана на всичкома ни, като ме сгодиха, но тази радост се продължи малко време, защото 26 декемврий буля Стоенчовица се разболя и на 2 януарий се спомина и детето остана и то на мамините ръце да го гледа, и дорде имаше 3 сирака на ръцете си, сега станаха 5, т.е. Теню, Кънчо, Вълчо, Дена и Михаилчо, с когото най-много тегли и досега. А колкото за Теня, Вълча и Кънча, не се грижи много, бати попе, защото аз ги не оставям да спят до обед, подигам ги сутрена рано да отиват в училище, което се отвори на 22 юлий от новите учители Петка Сивчев и М. Генчев (…)

Бати попе, аз сега се намирам при тате и мама в твоята къща, а бати [Слави] и бати Стоенчо са в дъртата къща, но да не мислиш, че сме се разделили, не! Само за тази причина, за да шета Марийка на мама и на тате и на децата заедно с Пенка.

Бати попе, бати Стоенчо се ожени през първата неделя на май и взе едно момиче от града, какина Тонина комшийка на име Дешка Драгиева, едно смирено момиче. И тъй като до де това момиче в дома, прибра Диня при нея си да го гледа, а Михаилчо е още при мама, но ще ти се моля, бати попе, да ги съветуваш да го дадат вече да си го гледат те, защото мама скоро ще си изгуби живота, ако е това дете при нея още малко време. И като няма повече друго да ти пиша, оставам всякога твой добромислений брат

Георги Кънчов

(…)

Поздравлявам свата Бойча Русев и го съветувам да се не грижи много за тука — за работа да не се предава, защото от многото мислене и тъжби накаруват чуляка да се изтири, на работа краят не свършва. Свато Бойчо, ти по-добре направваш да се учиш на училище (…) Поздравим благ. отца п. Е. Попдимитров, Станча Петров, дас. Я. Т. Кочев и Дойча и другите заточеници.

26 август 1874 год. Ваш брат Георги Кънчев

с. Арабаджиево

(…)

Писмо

от поп Теня Попдимитров от Гюнелийската махала

Драгий ми побратиме отче п. Минчо!

Като ви явя здравието си, че съм съвършено здрав с всичката си фамилия, молим Вседержителя за вашето здравие и живот.

Пратили ми бяхте благодарително писмо до свещеническото дружество, но аз го задържах досега по причина, че беше решило дружеството с вишегласие да даде на бедната ви челяд по 5 лири помощ. Но що слушаме сега? Възпротивили се на това решение някои лица, именно поп Стефан протомахария и поп Станчо от Заара и други някои техни привърженици. По тая причина аз сега им дадох писмото ви и напомних на касиера отца п. Коя, че вследствие на това ний, селските свещеници, ще се отделим от градските, като приберем и внесената помощ досега, понеже се нарушава правото на устава, като се потъпква вишегласието. И тъй остава сега да размишлява комисията и да видим каква ще я скрои и тогаз ще ви явим. Колкото за брата си, дето не му бях писал толкози време, имаше нещо неспоразумение (…) Още как живейте, драгий ми? Как сте със здравието, с прехраната и прочие.

Има ли някои от момчетата да намериха някоя работа, да се занимават поне, да си изкарват насъщний хляб. Още как беше лятото, изобилието, дъжд имаше ли или не, защото при нази тази година страшна суша владей даже и до днес.

Колкото скърбим за человеческата прехрана, двойно и тройно скърбим за прехраната на добитъците, понеже е весма малко зайрето, а, напротив, още от харман сме ги захранили. Ако и да направих голяма икономия, защото от два чифта волове един си оставих, също и един слуга ще ми трябва, но видя, че пак мъчно ще прекараме, защото и да искаме да купуваме, няма кой да продава. Честното правителство едно направи добре, прибърза, та си събра данока (вергия-бедел), преди да влезем в харман. Царят взема, а Бог не дава, де-е да видим де ще изскочи.

Ваш доброжелател и искрений побратим

п. Стоян Попдимитров

28 септемврий 1874 г.

Гюнелийска махала

(…)

Наставления за децата ми Теня, Кънча и Вълча.

Начало премудрост страх Господен

Всякой человек, ако иска да бъде разумен, трябва всякогаж и навсякъде да си напомня, че има Бог и че Бог е навсякъде, че той види на человека и скришните работи, и още като знае, че за добрите награждава, а за злите наказва, да се страхува от неговата всемогущая сила и да се труди, чтото всякога да прави добри работи и да отбягва от злите. Прочее, любезни ми чада Теньо, Кънчо, Вълчо, главната ми мисъл като е да бъдете разумни, то за главно правило, чрез което се получава премъдростта, този небесен дар, ви препоръчвам гореказаните думи на премудрий Соломона и след тях прилагам и следующите отечески мои съвети:

1-во. Трябва да се трудите да навикнете, чтото всяка сутрена самоволно, без да ви викат, сами да ставате от сън рано пред слънце в зори, а понякогаж, ако би да се успите като деца и ви събудят други, не трябва да им се сърдите, че ви събудили, но още да им благодарите.

2-ро. Като станете от сън, първа длъжност да ви бъде да се умивате, да си сресвате главите и да се облачате, а след това да се помолвате с всичко сърце на Бога задружно пред иконата в къщи със следующите молитви: Во имя Отца и Сина и Светаго Духа, амин. Трисветое отче наш и утренната молитва.

3-то. След като си направите молитвата, всякой да си взема книгата с благочиние и да сяда с тишина на едно определено място да си прегледва уроците.

4-то. След като приготвите уроците си и си позахапнете каквото се случи или даже понякогаж, ако се не прилучи, и хляб с благодарение, без да се сърдите, че не сте яли, да си вземате 811 книгите и да тръгвате за училището, без да се бавите повече и да лудувате из двора.

5-то. Като отивате за училището или си идете за в къщи, всякога, кога случи да минувате из пътя, трябва да бъдете благодарни и благочинни, т.е. да не викате, да не търчите, да се не запляскате нагоре-надоле, да не хвъргате или друго нечто и замервате и дразните кучетата из дворовете, но да бъдете скромни, да вървите кротко, да си гледате пред вас си и с кротост и смирение да отговаряте всякому, който ви срещне и попита за нечто.

6-то. Като стигнете в училището, без да се бавите и да играйте из двора и без да се препирате или карате със съучениците си, които се броят като ваши братия и трябва да се обичате като братия, а не да се карате и мразите, но тозчас да седнете с тишина на определеното си място и да захванете да учите урока си.

7-мо. Кога учите уроците си, да гледате да ги изучавате добре и свястно, т.е. не само да ги бърборите изуст като папагали, без да разумявате что говорите, но всегда да гледате да взимате на уроците разума, чтото да сте в състояние да можете да разправяте, кога ви попитат, с ваши думи уроците си, а не, както е писано в книгата.

8-мо. Казах ви, че трябва да бъдете навсякъде и всякой случай мирни и кротки, па дори ако би някой или самите ви съученици да ви докачат или ударят или напсуват, 812 трябва да се донасяте с тях кротко и без да им отвръщате; нито да се тъжите от тях на учителя си или другиму някому, вся който злослови, ще се накаже от оногова, който види всичко. Навсякъде и във всякой случай да почитате учителя си, да му се покорявате и да изпълнявате заповедите му, но и когато го няма, и с това ще го направите да ви обича и неуморно да се труди, за да ви изучи и просвети.

10-то. Всякогаж да бъдете покорни и послушни на дяда си и на баба си, на чичовете си и на всички, които са по-големи от вази.

11-то. Вечер, кога се завърнете от училището, помагайте в къщните работи, а след като ядете хляб, запаляйте свещ и поучете урока си и като наближи време за сън, направете си пак приличната молитва пред иконата и си легнете.

12-то. Неделите и празниците са дни, наредени за отпочивание от работа и за моление на Бога; следователно в таквиз дни трябва рано да отивате в черква, гдето с благоговение и тишина ще стоите до отпус.

13-то. След черква ще се завръщате в къщи, гдето, след като извършите някоя работа, която ви се покаже, после ще вземете да прегледате уроците си или да допрочетете друга някоя нравствена и поучителна книга.

14-то. В празниците ви е дозволено да си поигравате благословии игри, т.е. които не са развратени и които не стават с ножове, тояги и прочее, зачтото развратните ще развалят нравите ви, а с другите може да се осакатите, както са се осакатявали мнозина.

15-то. Никогаж да се не събирате с развратени деца, 813 защото злите съдружества развалят добрите нрави.

16-то. Всякога да убождате езика си, т.е. всякога да се вардите да не псувате, да не злословите, да не хулите, всякога из устата ви да излизат думи честни и почтени.

17-то. Както книгите си, тъй и дрехите си да вардите чисти и да внимавате да ги не дерете, зачтото, който е нечист, освен что се гнусят от него человеците и го хулят, той още не бива и здрав.

18-то. В заключение на настоящите си съвети ви думам, че ако ги изпълнявате точно всякой, трябва да знаете, че и в този свят ще ви награди Бог, като ви направи человеци честни и почтени, с дълголетен живот, па и в бъдещий, като ви направи участници на своето царство, дето человек ни огладнява, ни ожеднява.

Чадолюбивий ми тате!

Като ви поздравя заедно с мама и всички ми домашни, роднини и приятели, казвам ви, че съм много здрав; камъка, колкото го търкаляла водата, очуквал се и имал по-голяма цена и още по-здрав ставал.

Приключвам написаните си наставления за децата заедно с лика си и ви моля, като го приемете, направете го с черчевета в джам, за да се не къса или кирливи. Засега няма повече да ви пиша нищо, защото ще ви пиша в друго писмо.

Кочев ми казваше за брата си, че искал да дохожда, но навярно не се знай.

Ваш син п. М. Кънчев

12 септемврий 1974 год.

Диарбекир

(…)

Писмо,

проводено от баща ми Кънча Стоянов от с. Арабаджиево, Ескизаарска кааза

814 Милий ми сине!

Краткото ти честно писъмце от 5 септемврий, брой 9, приех на 28 септемврий и като го прочетох, разумях съдържанието му.

Любезний ми сине, като разумях съдържанието на писъмцето ти, че става в 2–3 писма пишеш за дрехи да ти проводя, аз, като мислех, че дрехи не можат пристигна в Диарбекир, сега, като се уверих на писмото ти и като изпитах напълно, че не ще да се изгубят дрехите по пътя, като се направят със здрави записи, но затова аз самичък ще ида в Чирпан при даскал Я. Т. Кочевите братя и като се наговорим с тях, Бойчевите братя и с п. Енювите, и като се споразумейме помежду си, заедно ще ви проводим потребните ви неща, каквото дрехи, книги и пари.

Любезний ми сине! Питаш ме дали съм приел книгите от Трифона, аз ти отговарям: книгите, за които ми беше писал още когато беше в Едирне, че си имал 18 книги в Т., който ги подвърза и ги взех още тогава и му платих 130 гроша. А колкото зарад дето ми пишеш, че си дал на Коля Ганчев един лонз да ти направи кундури, това аз не знам, но сега, като се научих, ще се трудя та дано ги направи и да ги проводя заедно с дрехите. Ако ги стори инкяр, аз ще ти проводя вторий път писмо.

Любезний ми сине! Краткото ти честно писъмце от 12 септемврий, брой 10, приех на 4 октомврий и като го прочетох, разумях съдържанието. Писъмцето, което си ми проводил, брой 10, заедно с наставлението на децата и лика ти, 815 който е залепен отгоре, приех и като го прегърнах, с пълни очи със сълзи го целунах, също и майка ти. Аз ще го окова, според както ми казва писъмцето ти.

(…)

1874 год., март 26, дядо владика търновский[30] премина през Ахиево и отиде в Цариград, но не зная за коя работа ходи. После се върнал през септемврий 27 и замина пак през Ахиево. В него време мене ме нямаше в село, защото ний бяхме отишле 816 да правим път[31] (соса йолу) със Славя, Йорга, и когато бяха се изтребили всичките хора, от селото бяха останали няколко калпазани и като се наплюскали, един от тях отива и като запалюва нашия плет на купите към ветата къща наблизо, но не можа да изгори нищо друго освен плета; Бог много ни запази.

Този път, който е чак при Сеймен, го правихме около 20 дена. Тогази майка ти, като чула, че ще мине през Ахиево, тя се приготвила с децата заедно там и като срещнала дяда владика още на пътя и като му целунала ръката, и Теню, и Кънчо, и Вълчо като му целунали ръката, Теню подал жалба зарад селата и той взима тази книжка, и като я прочел, казал: „Бабо Кънчовице, не се кахъри много, те ще си додат“. Сетне пак го попитала: „Как видиш, монасип, моят ли гледа къща тези деца, като взеха на баща им енорията?“. А той пак казал: „То е лесно“. И сетне, ако би да се оправи, аз ще ти пиша и като няма още що да ти пиша, оставам в добро здравие.

7 октомврий 1874 г. Кънчо Стоянов

с. Арабаджиево

817 Милий ми сине!

Честното ти писъмце от 26 септемврий, което пристигна на 21 октомврий, и като го прочетох, разумях съдържанието му и крайно се благодарих, като ме съветуваш да се не тъжа много да не си повредя живота. Но, милий ми сине, аз с уста се утешавам, кога съм пред някой приятел или сродник, но кога остана пак самичък или с майка ти двамата, сърцето ми преключено с тъги и от да мисля и страда за тебе и очите ми не са престали от да плачат за тебе. Но Бог е добър и царят е милостив.

818 И другото [писмо] от същий на 12-ий, брой 10, което имаше лика ти залепен помежду две изображения (които оприличават училището и черквата) [с] наставлението за децата Теня, Кънча и Вълча, и ми пишеше да го правя в черчевета, и аз накарах брат ти Георга да му направи черчеве и му турих джам и хастар отдолу и мукава, според както ми пишеше. И честното ти от 1 октомврий приех на 19 ноемврий (…)

И като видях в писмото, че много си се наскърбил зарад пущанието на огина в плета и се усумняваш да не би да е изгоряла някоя къща, да не мислиш, че ако е станала някоя работа отневиделица от някой калпазанин, да е изгоряла къща, не! 819 Аз ще ти кажа право и да вярваш, че от три коля тръни повече не изгоряха, но до ветата къща близо беше опряло огина и до новата плевня. Още ми казваш, че се направило жалба от отечеството ни до честното правит[елство], но аз не съм известен за това. Тъй също и ний чухме такива слухове подир байрама, че уж ц[арицата] майка в[алиде] султана се смилила за вашето невинно страдание и ви изпросила от честното правителство, и друго, че уж честното правителство ви простило и са проводили от Цариград хора да ви доведат. Този слух го донесе един търговец, който каза, че в същото време бил той в царский сарай и е бил царский търговец от Севлиево и мина през нашето село, дай Боже да бъде тъй.

Любезний ми сине!

И още за едно има да ти опиша и то е за нази радост и веселие, а тебе скръбност и… Дена оженихме за Герга Тенев от Трънково, дядова Иванчова внука. И като няма повече що да ти пиша, оставам в добро здравие. (…)

1 декемврий 1874 г., бр. 3 Кънчо Стоянов

с. Арабаджиево

820 Едноутробний ми братче!

Писъмцето ти от 26 септемврий приех на 29 октомврий и като го прочетох, разумях съдържанието му и крайно се зарадвах от твоите святи думички, които ми казуваха да ходя на училището и на черква и да прочета, когато остана без работа и в неделен ден, и в празнични дене, но това аз го изпълнявам отчасти, т. е. вечер заедно с Теня и Кънча прочитам любопитни книжки, които ме много ползуват. Дорде да научат по два урока, не си лягаме. В неделен ден и празнични дене не съм останал от да не отида на черква заедно с Т[еня], К[ънча] и В[ълча].

Има да ти се похвалям нещо, милий ми, за което и ти като чуеш, много ще се зарадваш; и то е това, че ний се събрахме няколко млади и стари, подбудени от учителите П. С. и М. Г., та си съставихме читалище, в което се събираме всяка неделя подир черковний отпус, което се управлява от един устав, нареден от читалищните членове (от 42 души). Прочитаме вестник „Източно време“, „Напредок“ и други полезни книги (…)

Твой едноутробний брат

Г. Кънчев

Чадолюбивий ми тате!

Като те поздравим, явя ти, че съм живо и здраво и ти казвам, че си следвам уроците добре и се много добре поменувам е другарите си и съучениците си и се покорявам на учителите си и внимавам на всичко, щото ни разказват и за каквото ни съветуват. Има да ти се похвалим още, че чичо Йорго ни съветува да се занимаваме често на уроците си и още за каквото ни потрябва, каквото перо, книги, мастило и пари, дядо ни дава всеки път и сме свободни да учим вечер в дома. И като няма повече що да ти пиша, оставам в добро здравие.

Първородний ти син Теню Попминчев

Милий ми тате!

Знаеш ли аз с какво ще ти се похвалям. Ето какво е: във второ отделение сутрена най-рано ний отиваме на училище.

(…)

1 декемврий 1874 год., брой 3 Кънчо Попминчев

с. Арабаджиево

Почитаемий тате!

Честното ви писмо от 1 декемврий, брой 3, приех на 23-ий същаго и разумях в него, за което ми пишете, и че сте били живо и здраво. Дай Боже, радвам се.

И ний в това пусто място, което ни й избрал касапинът Мидхат паша за поправка на болестта ни, смея да ви се похвалям, че при всички несгодности за нази здравейме и живейме и съм здрав като кочан.

Пишеш ми в писмото, че Бог е добър и царят е милостив за нази, и наистина то е така, както казваш — на людско дупе и сто тояги са малко, но аз на това отговарям, че първий е добър и потвърдявам думата ви, а вторий е немилостив; ако беше милостив, то щеше да се смили за нази и ни помилва. И ако бяхме грешни, както ни мислят, може би да се поправим. А той ни блъсна между диви племена, в пусти места и пустинята ни отстрани от бащи, майки, братя, сестри, чеда, роднини и приятели, та станахме, кажи, и ний диви, отколкото бяхме. И не ще можем да се поправим, каквито сме биле, добри или лоши, както ни мислят, и тъй си оставаме на мнението. При каквито живееш, на тях ще оприличат, дума поговорката и прочее.

Пишете в писмото, че някой си царски търговец, който бил в царския сарай, и този търговец, като си отивал за в Севлиево, минал през нашето село и ви лъгал, че царската майка (валиде-султана фатмето) се смилила за нази, та ни измолила от шевкетлията си, та ни опростил всички заточени българи и проводили човек в Диарбекир да ни доведе.

Този човек може да е бил грък, та се е подигравал с нази, а вази лъгал, такива са те, гдето живеят в царски сараи — той царски сарай не видял, ами може в някое хале да е надникнал. Какво сме направили, да ни прощават? Или пък не сме слепи, да проваждат човек да прави разноски зарад нас да ни довежда. Ний сами намираме пътя да си додем или ако не можем сполучи пътя, в който ни докараха в Диарбекир, то из друг път ще тръгнем, че където ни видят очите и занесат краката.

Не щем Хюсеин бинбаши да ни води, той сега е при 824 пилафчиите в Мека Медина, който отиде по сухо, та стана хаджия и като харизано му стана, но сега ще му доде опърничаво, защото великия пророк числото му е на человек 666. Проважда го да иде да повика нашия истиндакчия Садъ ефенди Помака и другите чалми, да ги доведе, та ги нагости с райски пилаф… или кудрет халвасъ.

Гроздето дъг изюмю донасят от 18 часа далеч в Диарбекир и пак 10 пари оката. По-напреж купуват турците, а че ако остане несмазано, тогази ще се приближат да си купят и християните. Но ний като гарипи и всички ни знаят, че сме ебеди менфи, няма какво да ни направят, вземаме свободно. Аз си взех един юк грозде, та му изстисках с ръце гроздето, та си напълних един кюп, което стана много хубаво вино; тукашните, да го добиеш, не сръбнува вино, но ракията хубай чалкат, мъже и жени, и ракията правят от сухо грозде — стафиди. Георги Хаджидечев, Стефан, Дойчо и хаджи Станю, и Петко Милев и те си направиха вино. Поп Еню ядеше хляб на ахчийницата ний само с Кочев ядяхме заедно двамата. Тук лозя няма и лахна не става, защото няма роса и мъгла не пада.

За дрехи не ми споменувайте, защото и аз знаех, че е невъзможно, но като нямаше първий път какво да ви пиша, писах ви за дрехи, да мислите, че сме близо.

Засега, като няма повече какво да ви пиша, оставям за по-сетне да ви пиша по-надлъжко. Наконец, като ви поздравя с приличните си поздравления и всички домашни, роднини и приятели и моля Бога за здравието им.

28 декемврий 1874 г. Ваш син п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

от поп Костадина Новачков от с. Топракхисар

825 Благоговейний отче п. М. Кънчев,

Честното ви писъмце от 26 септемврий приех го и крайно се благодарих и зарадвах, като узнах, че не сте лишени от здравие, което е най-драгоценното имание в тукашний свят и от което аз непрестанно съм молил и още моля Бога да ви не лишава. Не беше по-малко радостта ми, когато видях и лика ви, когото ми отправяте двамата с отца п. Е. Попдимитров в знак приятелства. Прощавайте, загдето закъснях да ви пиша, защото една радост, но неистинска вест като молния гръмна и поклати разтъжените сърца на всички ваши сродници, приятели и познайници. Тая вест, както казахме, клони на неистинска, но ний бяхме я досущ повярвали, а тая вест беше, че уж честното правителство се убедило в невинността ви и решило да ви освободи, като е изпроводило нарочно да ви доведат человеци. Ето по тая причина аз се въздържах да ви не пиша, като си мислех, че може скоро да потеглите за отечество, та не ще получите писмото ми, но сега познах, че тая работа, ако и истинска да е, не може тъй скоро да се свърши, затова и пиша настоящето. Една само пречка направи тоя слух, т.е. мислех да ви снабдя с лика си тебе и отца п. Еня, но ще оставя за по-сетне, защото изпърво мислех, че много скоро ще се видиме, а сега времето по нас е много разгайдено и облачно, та не ще стане чиста работа фотографията. 826 Също и следующите г-да са с намерение да ви изпратят ликовете си: П. Сивчев, М. Генчев, Г. Кънчев, както и чадата ви Теньо, Кънчо и Вълчо. Любопитствуваш да научиш дали се е появила някоя партия в полза на г-на М. М. Атанасов или оная, или тая година, но оная година даже и дума не стана за изважданието му, а тая година всички селяни съгласно решиха в полза на г-да уч. П. Сивчев и М. Генчев, с които шиндилик смея да се похваля, че съвестно си изпълняват длъжностите както в училището, тъй и в черква. Селяните ги обичат, деца повече от 85 се събраха — от тия разумейте и се уверете, че черковно-училищна партия не съществува. Колкото за външното положение на селото, по-добре ще да ви не пиша, то е твърде критическо и лошо. Мухтарин е Диню Танев, человек груб и пакостник, както го и знаете, негови последователи са М. Гергев и Т. Господинов и още някои крадци и пакостници, които непрестанно се трудят за разорение на ближните си; ние се трудим да въдворим съгласие в селото, та с това да се изкорени злото, но тий нападат най-безчеловечно на миротворците и защитниците на всяко добро и право. Ив. Степанов и Янко Станчев веднъж им направили бележка за лошите им постъпки, но тий, без да се засрамят, нападнали ги с най-безсрамни думи и ги заплашили с убивание; мене още не са насолили, понеже аз работя тайно и не им давам причина. Но пак не сме се отчаяли, ние сега другояче захванахме, съставихме читалище[32], със силата на което има надежда да се изкорени съвсем злото. То брои вече близо четиридесет души членове, които са задължени от закона да присъствуват всяка неделя и да 827 внасят по 10 пари помощ, с които да се вземат вестници и някои други книги за прочитание. Управлението състои от четири лица: председател, касиер, писар и книгохранител. Всяка почти неделя се държат сказки и се прочитат вестници и други нравоучителни книжки, държат се още разговорки как да се изкорени злото от селото и ако върви все тъй на добре работата, не след много ще ви се похвалим, че злото е изчезнало, дай Боже.

Предложих според желанието ви на управление на т[ърговското] дружество, че го молите да приеме остатъка от париците ви, и то е готово да ги приеме, стига само баща ви час по-скоро да ги поднесе, който за зла чест не ги е още поднесъл по неизвестни мене причини. Аз си изпълних длъжността, прочетох му ония редове, които ме задължавахте да му прочета, и подканих го с няколко свои думи да внесе тях пари, които сте имали в ковчега си, в дружеството, като му казах, че е негова длъжност да бди повече от мене и от другите ви приятели да не се изгубят те пари, та с това да се убие доброто бъдеще ваше и на чадата ви, оттам нататък е твое и негово знаение. Колкото за житото ви, нищо не зная, дали стои или не, не можа ви каза.

От многото калове и студове не мога вече да ходя на Енекчиево, оставих го на п. Коя Пишмански, затова направете му едно писъмце, та го помолете, 828 дано се омилостиви над бедните ви деца и да внася нацяло доходите от това селце до пролет, та че насетне пак ще го гледам аз. Провождали сте писмо до свещеническото дружество в Железник[33]. За това аз не съм научил нищо и дали п. Теню Попдимитров го е поднесъл на духовното дружество, не зная! Миналата година в годишното пълно събрание на казаното дружество решиха с вишегласие всички свещеници да се дадат от дружеството им по 500 гроша на твоите и на п. Еневите деца, обаче и там деспотизъм — протопоп и епитроп Стефан Д. Петков, братия п. Стефан и п. Анастас Икономови и п. Станчо от Свети Никола казаха, че това било противно на ц[арските] закони, затова и не бивало. Подир ний, няколко души, питахме общината, тя ни каза, че не било противно на ц. закони, питахме владиката, и той това същото ни каза. Но сега пък п. Кою (понеже е касиер) няколко пъти стана се искат парите от него, той не ги дава, че щяло да стане раздор между братията, да му речели всички, че тогава бивало и др. т. (…)

Оставам със здравие в[аш] пр[иятел] п. К. Новачков

10 декемврий 1874 г.

Топракхисар

(…)

Прошение,

изпроводено из Диарбекир от свещеника Минна Кънчев

на членовете в Старозагорската черковна българска народна община в г. Стара Загора

830 Почитаеми господа, г-да, комисари на черковната българска народна старозагорска община!

В г. Стара Загора

Тъй било Божието предопределение, чтото по коварството на едни, а не по правосъдието на други да се обезчестим и озлобим и най-после заточим за неопределено время в таз далечна страна. Сега тука от всичко сме лишени, всичко ни е напуснало 831 освен благата надежда, която от време на време иде да ни съживява отчаяните сърца с това, че рано или късно ще се открие нашата невинност и ние ще се освободим и завърнем в милата си бащиния, при предметите, чтото ни са най-мили и най-драги. За да се открие нашата невинност и все едно, за да можем по-скоро да се освободим от това тежко тегло, изискува се неизбежно и съдействието на съселяните ни, а особено на градската община, под която сме подчинени. Прочее ослонени на невинността си, която, мислим, и вие да познавате, смея най-покорно да ви помоля в името на Бога живаго, в името на святата правда, най-после в името на народността ви, чтото, както и по който начин е възможно, да ходатайствувате пред централното царско правителство за нашето избавление, както что са направили и други някои общини за някои от състрадалците ни.

Ослонени на вашето милостиво и человеколюбиво сърце, ласкаем се да вярваме, че гласът ни ще намери благоприятен отзив и вие, господа, с постоянното си ходатайствувание ще получите да ни изтръгнете из това тегло. До това време обаче, ако не ние, то децата ни, за да не бъдат оскъдни и лишени поне от насъщний хляб, ще ви молим занапреж да възложите Ахърито и Голямо Кадиево връз поп Костадина Новачков за наша сметка, с което ще изпълните една от най-големите християнски длъжности и нас особено задължите да ви бъдем завсегда пред Бога молитвеник.

Диарбекир, Ваш покорний п. М. Кънчев

12 януар 1875 г.

832 Господине редакторе на в. „Ден“[34] в Цариград

Колко и да се намираме в крайна сюрмашия, като обаче сме и любопитни да четем и вестници, то идем с настоящето си да ви помолим да ми проваждате един брой от вестника ви. Спомоществованието ще бъде за цяла година и ще начене от 1-вий брой, и ще ми проваждате направо до нас, запечатан и адресиран за нас. За стойността на вестника ви ще пиша в отечество да ви внесат колкото е възможно по-скоро с пощата или чрез настоятеля на вестника ви в Стара Загора.

С приличните поздравления оставаме ваш спомоществовател поп Минчо Кънчев из село Арабаджиево, околия Старозагорска, заточен в Диарбекир.

13 януар 1875 г.

Лоло геджеси (Нова година, 1-вий януар)

Благоговейний отче п. К. Новачков,

Писмото ви от 10 декемврий приех и напълно разумях, за каквото ми пишеш, и радостта, която почувствувах в наскърбеното си сърце, не можа ви доказа и описа и най-вече, като се хвалиш, че сте живо и здраво, дай Боже, и аз съм здрав.

Лоло геджеси, Новата година, 1 януар 1875, Васил Сармаданда… Вечерта пачата на шопаря заменихме с халва според тукашний обичай и ний се съобразихме. За Лоло геджеси през деня много халва се харчи, както по нази за Сирни заговелки.

Вечерта часа по едина срещу Василевден, която назовават Лоло геджеси, турят една софра насред къщи или пък на тандура отгоре, на която турят на средата халвата, запалят четири восъчени факли, които са купени за тая нощ, и като ги запалят, да можат до сутрената да горят. Четири цъкла, пълни с ракия вапцана: червена, зелена, желта и бяла, и всякакви семена за мезе от тукашно произведение, и карпуза. Тези неща седят на софрата за украшение; тая нощ ходят си по гости, та си честитят; мъже и жени, пияни до немай-къде. На хаджи Якуба жената му се набръснала с ракия, играй кючек и се хвали: „Баба̀, кефли олдум“. [Бащице, хубаво ми е], кълчи се и си пей с тез думи. Мъж й, хаджи Якуб Джибов пуши наргиле и се хвали: „Бабам бизим каръ кефли олмуш“ [Байно, жена ми е кефлия] — и пак тегли наргилето — хър-хър — драго му й, че жена му Пируш се напила.

Тази халва раздават сутрената на деца. Която е на софрата, е за ядене, има и други семена, също и ракията тъй.

И ний се съобразихме тая година по същия обичай, та посрещнахме Лолото, като разменихме свинската пача с халва и вместо винце с ракия се развеселихме, та си и попяхме.

Има много неща да ви пиша, но сега свършвам, като ви поздравя с всички ви домашни, роднини и приятели, които още не са ни забравили.

13 януар 1875 г. Ваш о Христе брат и признателен

Диарбекир до гроб п. М. Кънчев

П.П. Принесете приключеното прошение до Старозагорската черковна комисия и да внесете стойността на издателя на в. „Ден“ в Цариград или на настоятеля в Стара Загора, аз писах и в[естникът] ми дохажда в Диарбекир. И приключеното до святи отци принес на поп Ивана Попстойнов, да им прочетете следующето:

834 Благоговейни святи отци, живейте: поп Станчо, поп Койо, братия поп Стефане и поп Анастасе, знам ви, живейте с привържениците си хиляди години, очите ви да се изгаврят от садака, давно Бог да ви надари с бели очи, черни дни. Не се боя от вас, знам ви какви сте, и хората ви познават…

Аз съм най-лошо и както ме мислите, но не е ваша работа да знайте тайната ми; с Божия помощ аз ще си дойда, ако да съм толко далеч отстранен и заточен, но вази живи не ще да съм честит да посрещна и видя, ако и да желая да гледате и да се гнусите от делата си.

Нека ви бъде думата ми обеца на ушите.

На добрите най-лоший п. М. Кънчев

13 януар 1875 г. За благоговейните св. отци в Г. Ески Заара

Диарбекир Същий

Милий ми сине!

Честното ти писъмце (в което ми казваш за състоянието си, което се е случило от 26 ноемврий досега с вази) от 26 декемврий, брой 14, като го прочетох, разумях му съдържанието и крайно се благодарих и като познах пак най-доброто ти здравие, сърцето ми се поразвесели малко, като моля всевишний и милостивий Бога да бъдеш всякога в най-добро здравие…

(…)

835 За пари ми пишеш да ти пратя, колко за пари, аз бях ти писал едно кратичко писъмце в Стефановото плико, януарий 26, брой 4, и ти казах в него, че когато намерим полица, тогава ще ти пратя парите, но като видяхме, че по-скоро ще пристигнат парите с пощата, ний се сговорихме с Иванча и като ги направихме със здрав запис и с уверение, че не ще да се изгубят нийде по пътя, проводих ти с нея 7 лири турски, че ако пристигнат лесно, ще ти проваждаме другий път, като ми пишеш. И Иванчо проводи 8 лири турски на Бойча.

Милий сине, питаш ме за сеитбите за тази година какви са и дъжд валя ли. За тази година есента да ти кажа как се случи по нази, т.е. през септември сам-там захванаха селяните да сеят, а през октомври всички захванаха да сеят в сухо със страх да не би да се случи като оназ година. През октомврий 15 валя добър дъжд, падна много добра влага и ката ден мъгливо време. Тогава всичките чифчии на драго сърце сеят нивите си. После захвана през 7–8 дена да прехваща дъждец и хората, като засяха нивите си, кажи, през ноемврий месец ранните и кюрпеливите нивя изкараха перата си като по Георгевден. Декемврий 20 захвана да вали един много тих снежец и два дена валя.

Да влезем сега в нова 1875, милий ми синко! Рождество Христово, Василевден, Ивановден, Атанасовден и всички святи дни правихме по обичая, но като гледам всичките хора, като ходят по Рождество, по Василевден, Ивановден според обичая, мен сърцето ми катран капеше и очите ми изгоряха от да плача за тебе, но пак като се утешавам с тези думи, които ми казваш, че милостивий Бог ще ви опази живота и поддържа здравието, доде се смили милостивото честно правителство за вази и да доде един свят и честит ден за вижданието ни отново и да се целунем очевидно и прегърнем сърдечно. Дай Боже…

(…)

Има да ти кажа още за едно, което беше нам една малка скръбчица, а, от друга страна, на мене и майка ти едно голямо утешение. 14 януарий Михаилчо се спомина, който много ни развеселяваше с хитрините си като дете.

И друго още за едно имам да ти кажа, т.е. бездъждовната и зла, ветровитата пролет и сухото много горещо лято сега си показа мурафетите. Като се свърши плявата, ечмикят, сено хич няма, плявата стана оката 25 пари пешин, че да видиш сега кожи драние оттук нататък. От Сливен доде телеграф, че станала 60 пари оката. Хората по селата захванаха да си колят добитъците зарад плява, а някои си ги дават на ортак да ги хранят, но кой ти гледа ортаклъка сега; който има много плява, продава я по 20 пари оката и оттам си изкарува разноските.

Но сега пък излезе една нова мода (ти кажи, че е зарад плявата), по селата и в наше село станаха някои и други такива моди, т.е. който има много плява, вечер часа по 3 или базикирет по 4 след изпяванието на куршумите, гърмението на пушките и крясканието на селяните се събуждат всичките и грабват бакъри в ръце и тичат на седенките, дето са ги стъкнали. Да видиш сега селяните колко труд си полагат от пренасянието плявата от сламени плевни в кермидени стаи, а който има кермидена плевня, той си купува як френк, та я затваря. Нашата вехта плевня още стои, ама стана малко труд на братята ти, та я изпразниха от всичко, каквото имаше вътре, и сега без кахър стоим; вътре сега запираме обагнеците, тази година ний имаме най-ранни агънца и амен ги изагнихме, ама пак навреме хванаха да се агнят, хъ! Да ти кажа още малко нещо за времето. Януарий 8 падна мъгла, стопи първия сняг и от януарий до 15-й беше се харно; захвана едно студено време и снегът хич не се дига, 838 хайваните не моят да излезят хич по къра да се поразходят, ами се из дамищата и агълите стоят, и то кой ти гледа, че стоят в село, ами както ти казах попърво, че няма какво да ядат и няма да ни стигне плявата, ама дип малко ще ни трябва.

Питаш ме за Дена кога й правих сватбата, да ти кажа, правихме я ноемврий 30 и на Теня взехме френски чизми от нея.

Проваждам ти една кадра от 9 лица, които са: аз, майка ти, Йорго, булката, Пенка, Теню, Вълчо и Диню, и като няма засега повече да ти пиша, оставам в добро здравие

твой баща Кънчо Стоянов

Милий ми чадо!

И аз като стана 19 ½ месеца не съм те видяла, да знаеш, мило мое чадо, сърцето ми колко тъги и страдания претърпя от да мисля за тебе и от тъгите на сърцето си за тебе аз се разболях в 73 година и наконец остана да ме изгубят дребните ми внучета, но милостивий Бог може да се е смилил за дребните ми внучета, та ме привдигна и благодарим му, сега съм много здрава и моля Бог да ти поддържи живота, да те целуна майчински и си пращам кадрата да ти служи за разтушение на сърцето. И като няма повече що да ти пиша, казувам ти да се не грижиш много за децата, аз догде съм жива, не се грижи много за тях, но дано милостивий Бог помогне да се смили честното правителство за вази да си додете. Дай Боже.

Чадолюбивата ви майчица Дена Минчева

839 П.П. (…) Да ми пратиш три-четири семена от оназ, голямата карпуза в пликото, да ги сеем.

Същий

17 февруарий 1875, бр. 5

с. Арабаджиево

Едноутробний мил братко!

(…)

Милий ми бати попе, аз най-напреж ида да ти се похвалям от напредванието си, което съм придобил от август досега; и отсега нататък имам надежда да се изуча повече, отколкото знам сега, и то причината, задето се практикувах дотолкова според труда ми, е тази, че миналата 1874 г. аз бях писар на дружеството. Аз да ти кажа право, бати попе, бях изгубил съвсем науката от попреди, но сега благодаря, че за толкова време аз влязох в по-горен степен, отколкото, когато бях аз ученик.

Ний сега си съставихме и читалище и има членове, на брой 54, и всяка неделя се умножават. Редовна помощ се внася всяка неделя от всекий читалищен член по 10 пари и има нещо около 10 поучителни книжки, които са подарени — някои от членовете и от някои родолюбиви българчета от Стара Загора.

От дружеството, от лечалата на всяка акция се взеха по 1 грош за благодетелното дружество. В читалището се прочитат казаните книжки, в. „Източно време“ и „Напредък“. Управлението на читалището са тези: председател Иван Степанов, касиер Деко Танев, писар уч. М. Генчев.

Дружеството тази година имаме по 28 гроша и 19 пари чиста печалба на една акция. Управлението на дружеството да ти кажа тази година по кой начин се промени и се нареди пак изново, т.е. Иван Степанов главний касиер, Янко Станчев и Вълчо Славов подкасиери. Тази година и Вълчева дюкян се взе в дружеството и се определи само за неделно кавене, да се прибират пътници и да се коли месо в неделя и празнични дене, и друго не се внася нищо в него за продан освен тези казаните; и то причината да ти кажа защо се взе Вълчова дюкян в друж., че ако да не беше се взел, щеше да го вземе Васил Пулев и той ако да беше го взел, нашето дружество щеше да се събори и зарад туй управлението на земл. друж. одобри казаний дюкян и го взе с кирия.

Членовете на земледелческото търговско дружество са на брой 84, а акциите 503 и се определи за тази година да се не взима лечалата на акциите, нито пък да се уравняват, а само отколкото състои една акция с лечалата си заедно ще се зове една акция.

Тази година ти направихме 80 акции и 7 от лечалата ти оставихме и ти ги пратихме.

На 17 януар кумувах аз зарад Теня на Трънково на Димитра Попстоянов и го кръстих Стоенчо и да ти кажа причината коя е, задето кръщавах аз, е тази: защото беше много студено; ако да не беше много студено, мене не ми се пращаше Теню, да си не губи уроците, защото тази година Теню е най-похвален между съучениците си и от учителите за поведението и заляганието на уроците си. А Кънчо и Вътито, те понеже са още малки и глупави, внимават повече за игра, като деца и те, но и те се похваляват. Аз ги не оставям без свещи и да се маят насам-нататък; вечер си научават по един-два урока, но и аз стоя при тях и прочитам книжки, които ме много ползуват. Вътито и Динката вървят заедно и четат начална книжка и хванаха да сричат.

Милий ми братко, дано милостивий Бог помогне и августейший наш цар и баща султан Абдул Азис се смили за вашето невинно страдание и да ви пусне[35] да си додете, че да видиш училището в кой степен е тази година, има голяма разлика. Сиреч когато беше Минко Минев учител в 1873–74, имаше в селото много партии (той сега е на Ахиево учител) и ученици много слаби; но сега е много добре, защото като Вътито деца нямаше по негово време в училището, а сега такива знаят да прочитат свободно, а отделенията и класовете да видиш как чисто прочитат; и то изпитът ще да покаже труда на учителите, но мене още отсега ми се види, че ще да е баш бой, напредуват, ти казувам аз тебе. Но има още един учител на име М. Гергев, който има няколко ученици фитаджии, бенгерджии и магарй, на които училището никой не знае къде й, ама и те хубай напредват, хъ-ъ, на които председателят и касиерът е антихрист, ама такива училища скоро се събарят я! 842 Каквото един нов пример да ти кажа: на 1 февруарий на Малко Кадиево Петър Дончев жени дъщеря си за Вълчева син Митя от Гюрюджий и там имало един такъва учител на име Чобан Станко Минев, и той като имал няколко ученици, събрал ги всичките и ги завел на сватбата. Тогава техний председател антихрист, като ги накарал да си пият хубавинката, да им се посмей малко, а те като се натикали, уж като хора наченали да пеят и да се веселят, сетне не им стигало това, ами поискало им се да си накладат и няколко огньове; учителят им Чобан Станко, като им рекъл: „Хайде сега“, и те всичките като негови ученици, подирили го само 8 души и отишле на Голямо Кадиево и там, без да се бавят, пускат огън на Малък Велковата плевня, на Кара Нейковата къща, на Николов Янкова хамбар и тамам отишле да пускат на дядовата Стоянова къща огън и я замандалили те ги усетили; като завикали „юря, изгоряхме“, Чобан Станко побягнува през дядова Стоянов харман и като минал през плета, наредил другарите си на плета на митириз и като курдисали пушките си, чакат да се покаже само човек и да пущат среща му; подир, като ги видял Карамана Нейко, той извикал: „Ей ги бе, тичайте!“; Те сичкома пущат среща му, но ни един не улучил да го хване, тогава селяните, като се спускат среща им, ни един не искал да припре при тях, близо само Караман Нейкова брат Янко се намерил и като приближил дядовата Стоянова плевня и като пуснал среща им, едвам улучил да удари трима; от тях единът бил Чобан Станко (и паднал там още като бил ударен в слепите очи и подир 5 дена умря), а другите си отишле сендел-мендел [клатейки се] до Малко Кадиево; и на сутрената ранко отиват голямокадиевци на конака на пазар и като казват как се й случило, върнуват се с каймакамина заедно в селото си и като изпитали кои са другарите, излавят ги, та ги закарват на пазар, и като се подписват няколко села зарад тях да ги няма тука, тям се отсече затвор до живот във Фюлбя, а Станко в гробищата.

Портретът, що ти проводим, е от 9 лица (…). И много хора се фотографираха от село заедно с фамилиите си. Правихме още и представления физически с машина и се определиха три чина от училището по 2 гроша и другите по един с билета и падна 80 гроша — 26 на училището, а другите на фотографа (…)

Милий ми, желая да се науча за всичко, каквото е местоположението, в което живейте, и защо във всяко писмо казваш, че не биле сладки всичките неща, които са за ядение. Мене ми се струва, че естествено ще бъдат сладки, та казваш — не са. Водата при вази бол ли е? (…)

Писъмцето, което беше отправил до попското дружество, аз го принесох още тогава, когато пристигнаха писмата, и го дадох на поп Ивана Нейчев и става два пъта го питам дали го й принел, а той ми казва, че не моели да се съберат всичките свещеници на едно място и тогава да го принесе. Платката на касиерите на Земледелческото търгов. дружество пак по 40 на 100 от лечалата. Чифчийското дружество се промени тази година по този начин: да се раздават парите по 2 гроша на 100 и ще му се държи всяко тримесечие сметка, а касиерите му са Тачо Станчев, Руси Добрев, а писар учител П. Сивчев. Ктитори черковни са Грозю Мирчев, Нико Герганов и Таню Дечев. Овчарското дружество става две години не си й прегледвало сметка.

Милий ми бати попе, ний става два-три пъти ходим от Рождество Христово досега на пазар при Петра Сливков, 845 да направиме жалба, а той ни казва: „Чакайте да се мине две-три години“, че тогава да направели жалба, и няма да се потруди хич, още и нас спира да не правиме. Дядо Стоян Владев, как си отишъл ти в Диарбекир, хич не е дохождал в къщата ти, а Киро базикирет в годината по един-два пъти, и то зорлен го вкарувам в къщи, и не си проваждал децата в училище редовно (…)

Твой едноутробний брат Георги Кънчев

17 февруар 1875 г.

(…)

846 Едноутробний ми Георго!

Задължаваш ме в писмото от 17 февруар 875-а, брой 5-ий, да ви пиша в какво местоположение сме, вода и кладенци има ли?

Този проклет град Диарбекир, в когото черната съдба е решила да живеем привременно в него, е заобиколен със съградено старовременно кале с четири железни врати, на които деня и нощя варди войска. Калето е високо, с хубави дялани камъни, като че от един камък, високо и 10 разкрача широко и на 40 разкрача има по една кула, от камък изработена, които би в него 847 време да са заслужвали за войска, а сега за храни и уруспии, публични домове от туркини. На североизток вратата се нарича даг капусу, над която има закачени железни топузи и сабля, стените са описани [с] писма[36], но само тука има една таблица, написана с гръцки слова; казват, че великий Александър Македонски ги писал, когото наричат Скендер бей. От тази врата около 20 минути е направено шосе до валията, което е правено в 1850 година. Тука е управлението, валията, къщите, войската. Има и вода много, и посадени древеса. От Диарбекир до валията по шосето работят талиги с коне и тези талиги са работени от нашите заточени българи, които коля̀ тукашните диваци наричат вампор или демир-арабасъ, защото из Арабия коля няма, колята са камилите. Този път отива за Аргана Мадени към Цариград, по когото дохажда пощата. От тази даг капусу слиза друг път, шосе, през Хъская, стръмно място, за скелета на река Тигър, срещу селото Катарбур — това шосе Христо Илич му беше мендизинът.

Тука има турски гробища, в които има една каменна кула, дълбока изкопана, с железни прозорци, която се нарича келха-ане (къща за глави), а арабски — наум. Тази кула пълна с човешки глави — които бесели или клали, там им хвъргали главите.

От 2 часа разстояние иде една вода, която се дума Хамурват-сую, та влиза през калето в Диарбекир за чушми.

На запад вратата се дума Урумкапусу, срещу селото Али Похар, и оттук иде друга вода за чушми в града, която се дума Али Похар сую. На юг вратата се дума Мерединкапусу; от през калето, колкото води има в града, всички излазят навън от едно място, та се слива през бахчите в река Тигър; на тази вода има воденица, една динка за ориз и една тепавица, която я работи поп Георги Тутмаников от село Видраре. На югоизтак вратата се дума Еникапусу; тук се слиза на православните арабски гробища и на река Тигър. От Еникапусу до Хъская река Тигър мий стените на крепостта. Отвън около крепостта тече една малка рекичка наоколо, на крепостта Еди кардаш кулеси много бистра вода извира навън, на която се перат. На река Тигър воденици няма, защото е много хъзла водата.

По калето отгоре да се качиш, може да заобиколиш целий град и на всяко място се не минува от туркини и уруспии, публични моми.

В града вътре при Гяурмегдана на изток има една вода, която се не изтича, думат я Кючук денехчик (Малко морце); на запад има друга, която извира и се изтича, думат я Банаклъсую (Аязмо), в която, гдето извира, има хубава едра риба, от която сме хващали с ръце, ако и да я пазят турците; тази вода е при Сенек пазара, в табаханата, има и воденица на нея. Шадравани, чушми из града много, но това е, че хвъргат конски фъшкии в клюмкьовете, та сутрена, догде се измият, тече зелена вода. Има и кладенци, но всички се не пият, с една дума, г. Диарбекир е направен над вода отгоре, но много е мръсен, от черни кучета не може да се помине. Има много бани, които ги палят с конски фъшкии. В средното кале извира една вода от една направа, която думат Карасу (Черна вода), на която никой не знай главата. Тази вода минува във второто кале, на която има две воденици и една динка; тука има бахча, която се дума Кюп али бахчеси. Тука в средното кале са управленията на юзбашия, бинбашия, миралая, беледие сандъкяр мезлиши [съветът на общинската каса] и нашите мъртвилници, тъмни порутени зандани…

Тука на земята пръстта е червена и както орат тука, ако и ний така да орем, бодил не става; тука лятно време капка дъжд не капнува, само от зимния дъжд става жито и ечмикът, друго не сеят. Както ги оставил дядо Адам, тъй я карат досега. Много сладки и солено-киселички треви и корени има тука, от които тукашните диваци се хранят като скотове и пак се червят като битолски просяци.

Поп Еню Попдимитров се охрани като прасе в ахчийницата си. Стоян Заимов, ортакът му, се изгуби или побягна — то се знай, че тъй стана; на поп Еня остави една козя брадата пача и няколко кози рогове, а сметката остава за онзи свят да я гледат. Поп Еню пари няма, остана му кяр един маркуч с наргилето.

На 17 януарий ни събраха всички в сарая зарад Стояна Заимов[37], та ни държаха цял ден гладни, без хляб, та ни питаха къде й отишъл Стоян Заимов. Ний отговаряхме, че той е аплак, с едни кючеци играл в града, може да го затриха нейде, не го знаем другояче къде й. Този път лесно се отървахме, но за 2-ий не знам.

850 Има много неща да ви пиша, но сега, като свършувам, поздравлявам всички домашни, роднини и приятели, които не са ме забравили, и моля Всевишнаго за драгоценното им здравие.

12 март 1875 г. Ваш едноутробний брат

Диарбекир п. Минчо Кънчев

УЙГУНСУЗ МАКУЛЕСЕНДЕН. ТАНЮ УЙГУНСУЗА[38] ОТ СЛИВЕН

Милий ми тате!

Ако и да е скръбно писмото ми, с което ви поздравям, но моля ви, бъдете якосърци като мене. Тези дедимизден калмаа [останали от дедите ни] — наши храненици — не са ни докарали на туй място да ни галят, за да се изплащат от грях, гдето са яли от дяда ми — предяда ми хляб, та са ги хранели като слепи кучета, ами са ни докарали тук да мрем от глад и живи заровени в гроб, които, като ни гледат, да наслаждават зверските си погански кучешки сърца. Бог е добър, царят милостив? Не! Първий така, но вторий не, не…

Този Таню Уйгунсуза, прост, неучен, но страшен хайдутяга. Когато ни събраха на 17 януар за Заимов, то досега не знаел за колко години е определен да лежи тук, в Диарбекир, но в този ден се научил, че бил вечно заточен, и още нея нощ избягнал из Диарбекир.

Самичък го докараха в Диарбекир и в наказанието му не пишеше, че е политически престъпник, но пише вуйгунсуз макулесенден (за неприлични неща), затова го нарекохме и ний Уйгунсуза.

Сега, като се научи правителството, събра ни всички заточени българи, без да ни пита, блъсна ни в един влажен зандан, стана три дни, човек не пускат да приближи около зандана, не знаем изново ли ще ни изпитуват или в Мека Медина закарат; за хляб ни не питат, вода имаме, която иде отвън, гдето си мият дирниците, та тече и минува през зандана ни.

После ще ви пиша повечко, но, моля ви, направете по едно благодарително писмо от нашата селска община със селский печат до тукашните четиритях общини Арабска, Арменска, Сирянска и Келданска да подействуват за нази.

Здрав съм.

16 март 1875 г. Ваш син п. Минчо Кънчев

Диарбекир

ЕВАНЕС[39] ЕФЕНДИ ХАРИТИНОВ, БАНКЕРИНЪТ, РОДОМ АРМЕНЕЦ ОТ ТРАПЕЗУНД, ВОЙВОДА НА АРМЕНСКИЯ КОМИТЕТ, А БЛАГОДЕТЕЛ НА ЗАТОЧЕНИТЕ БЪЛГАРИ В ДИАРБЕКИР (МОМИНА СТАРИНА)

Благоговейний отче п. К. Новачков!

Като ви поздравя, явя ви, че съм здрав и моля Бога за вашето здравие. Нашата чест пак потръгна, пуста орисница дали й се не скъсаха цървулите, кога доде да ни орисува, та да се позабави малко, белким си изгубваше муските или кетапите, с които ни благослови и ориса.

На 14 март ни събраха всички заточени българи в Диарбекир, та ни блъснаха в един зандан, без да ни питат. Този зандан е в средното кале сарая, в едни посъсипани дупки и порутени лахъми, отгоре с пръст засипани, през които минува от вънкашните хапузи вода, в които си мият дирниците мръсните кюрдя и плакнат наргилетата си, а ний я употребихме за пиене.

852 Вън покрай стената му тече една вода Карасу (Черна вода), на която има две воденици и една динка, която чука ориз, наречена Кюп Али бахчеси. Във второто кале, което войска варди железните му врати деня и нощя, една цяла неделя много строго ни държаха — кое яли, кое не, не пускат никакъв човек да замине около зандана ни, а камо ли при нас да доде да ни попита или хляб купи с наши пари.

Еванес ефенди Харитинов сарафинът направил едно прошение, та го подал на дивани — темиз мезлиши ли [съвет на непогрешимите], или диване — мундар мезлиши [съвет на мръсниците], с което прошение пита Еванес ефенди грешно ли й, не е ли законно да приниса човек храна на бедните затворници? Казали му, че който може да нахрани беден или гладен в затвора, законът не му забранява, свободен е да вниса храна или чорба на затворници в затвор.

Дъжд вали като из бакър, Еванес запретнал панталоните, натоварил хамалите с хляб, месо, зеленчук, угурт, мляко и самичък той се натоварил и доде при нази, та ни донесе, и краката му до коленете кални. Разпореди се, та ни донесе на всички ни дрехите за постелка и завивка, тенджурки, панички, лъжички, кюмюр за готвене. Тогава Еванес ефенди захвана сутрена, вечер да ни принася с хамалите и много пъти оставаше вечер в затвора, та лежеше при Илича, защото от многото дъжд не можеше да си отиде.

Имахме 30 души вардяни, които пазеха на вратата ни отвън. Еванес захвана и ракия да ни внася, но не на сичкома: на Илича, 853 Сливкова и мене — поп Минча Кънчев; напълнил шишетата, та ги турил в пазвата си и като доде в затвора, вдигне сетрето, та го запретне на главата си, обърне дирника си към вардяните, дигне ръцете си нагоре, та каже на вардяните: „Гледайте“, ний посегнем от пояса, та извадим шишетата; вардяните и да ни видят, не можат да вземат шише ракия от нази, защо не даваме я. Вардяните уловиха един билник в него с ракия, който го носеше нам, и дадоха на миралая.

Еванес ефенди по-скоро връща се, та повикува по улиците 7–8 души християни, та ги завежда в Кюп Али бахчеси, та ги оставя и отива при миралая, та го пита: „Запретено ли й да се внася ракия в Кюп Али бахчеси“, миралаят му отговорил: „Не“. „Като й тъй, защо ми взеха вардяните ракията с шишето, другарите чакат в бахчата“. Взема си Еванес шишето с ракията, а вардяните ни казаха: „Тази ракия пак ний изпихме“.

Доде на владиката ясакчията Мустан, та ни каза, че арабският владика Яковос ме проводи да му дадете 10 лири тур. вий само, поповете, да ви извади от затвора. Ний го изпъдихме, като го напсувахме.

Баба̀ Димитър, арабски стар свещеник, помъчил се да опали калугерите от Лясковский манастир хаджи Теодосия и брат му хаджи Йосифа от Габровското въстание 10 лири тур., те му отказали. А той, за да си отмъсти, качил се на коня си и тръгнал към валията нещо да им помогне и избави от затвора, но какво му й било мнението, насред пътя го среща една вихрушка, та паднал от апоплексия на земята, та го занели с хамали в града на къщата му.

854 Мястото, в което живеем сега, е много сгодно — постелките ни отдолу зеленясуват, а покривките, като станем сутрена, един пръст роса имат; откак додохме да живеем в този манастир, две жертви сме дали — Станчо Хаджииванов от Тетевеня и Дико Беров от Гложене[40], и болни имаме хепидже.

Аз се упражнявам в гимнастика, играя на кючек и борба, сюлмюш пехливанлар, който много спи, подбухне и хайде на кавак.

Тука умирането лесно, не стряскат децата си, нето жените си, аз го опея и с плач погреба и друго нищо.

Не пускат никого още от нас из града с вардяни да си пазарим за ядене, тази длъжност Еванес ефенди изпълнява.

Като ви поздравя всички ви домашни, роднини и приятели с приличните сърдечни поздравления, казвам ви, за мен се не грижете, аз съм на добро място и това място, гдето казват хората, със свещ да го бях търсил, не можех го намери, защото водата на крака ми иде и покрай мен се изтича.

5 април 1875 Ваш завсегда признателен до гроб

Диарбекир о Христе брат п. М. Кънчев

(…)

Писмо

от п. К. Новачков от Топракхисар

Благоговейний отче п. Михаиле!

Като ви явим, че сме в добро здравие, че молим Бога за драгоценното ваше здравие, казваме ти Христос воскресе, за много години и догодина по живо, по здраво да дочакаме святото възкресение, но дано не бъде без вас като тая година, дай Боже.

855 С настоящето си идем още и да ви сърадваме, че днес след вечернята (второ възкресение) селяните според желанието ви направиха 4 препоръчителни писма, потвърдени от селский печат, до четирите общини Арабската, Арменската, Келданската и Сирянската, които, дай Боже, да подействуват и да ви извадят от затвора (…) Това щеше да бъде още кога пристигна писмото ви, ако селяните не бяха отишле да правят път (шоше).

Според обещанието си изпровождаме ти ликовете си, които са на една картина (…)

13 април 1875 г. Твой приятел п. К. Новачков(…)

с. Арабаджиево

Почитаеми членове в православната Арабска община!

В г. Диарбекир

Известни, че съотечественикът ни на име п. Минчо Кънчев е затворен в Диарбекирската тъмница, затова молим ви от страната си с настоящето си да се препоръчате за гореказаний свещеник да го извадите от тъмница, та да бъде поне на бял свят, да ходи свободно из града.

В противен случай, ако се боите за побягнуванието му, както са побягнали някои, то за него ний ще отговаряме.

Уверени на человеколюбивите ви сърца и деятелност, с която по разни начини сте се отличавали, и благодеянията, 856 които сте правили, особно на българите, надеяме се, че не ще се покажете хладнокръвни към тая ни просба, като знаете, че с това крайно ще ни возблагодарите и ще извършите една от християнските си длъжности.

13 април 1875 год.

с. Арабаджиево

Същи такива написани, потвердени със селский общински печат до общините Арменска, Сирянска и Келданска в Диарбекир.

(…)

Писмо

от п. К. Новачков от Топракхисар

Благоговейний отче п. М. Кънчев!

Пак закъснях с отговора си на писмото ви от 15 януарий, обаче по-добре късно, отколкото никога.

Причините на закъсняванието ми са много, но най-важната е, че сестра ви Неша Презвитера май позаболя; по тая причина аз насам-нататък, в града за церове като ходех често, не ни беше охолно, а и друга работа като имах, не забравях, но отлагах да ви направя отговор.

И ето благодарим на Бога, снабдихме се със здравие, с което идем да ви се похвалим като с драгоценен метал и от което да не лишава Бог вази, нази и всички братя.

Брате попе! Надявате се человеколюбиви хора да се погрижат за освобождението ви с жалби пред честното правителство, подканяте и нази да ходим да питаме, да правим жалби и пр.; аз ви отговарям, че всичките хора са человеколюбиви и желаят освобождението ви, обаче когото съм поканил досега да правим жалби, се ми отрича, като казва, че това не можело да бъде, докле се не минат 2–3 години най-малко; аз, като няма какво да правя и да думам, моля Богу да ви харизва здравие и яка душа, за да търпите, докле се омилостиви н. ц. в. султанът. Според телеграфа ви, когото сте били сега скоро, направиха се жалби и кефилиямета за изважданието ви от затвора, обаче каймакам бей не благоволил да ги подпечата, като се извинил, че това било голяма работа и че трябвало той да има позволение от мютесарифина; сега се проводи човек в Пловдив, та че и там ако не бъде, ще идат майките ви и жените на ония заточени, които нямат майки, да дадат молбите в Цариград на самото правителство и на валиде-султан. Аз като си взех хъза в града, сега задължих някои твои и мои приятели от селата да предложат на х. Ашим бея, на х. Таираа и да ги попитат дали има някое средство да ви се помогне и ако има, да се погрижат и те сами за по-скорошното ви избавление; но дали тия приятели ще им предложат, не зная, зная само, че пред мене се обещаха. А пък най-добре би било вие оттам да направите по едно писмо на казаните бейове и в това си писмо, като докажете невинността си, да ги молите за помощ (…)

Земледелческий еснаф следва, в програмата му се направиха някои променения, сиреч лихвите на парите, раздадени под лихва, се събират във всякой три месеци, и още реши се да се не дават никому пари, ако не покаже предварително здрав поръчител, и още никой няма право да държи повече от 100 гроша, когато мнозина има да се сърдят, защото не им се дало поне по 50. Годината на търговското дружество се премести на 1 януарий; реши се йоще до 3 години никой да няма право да взима на влога си лечалата му. Твойте акции от 72 с лечалата станаха 87 и занапред толкова щяха да са, ако баща ти ви не беше отделил 7 да 859 ви изпроводи за харчение. От това приятелите ви май се понаскърбиха, като знаят, че в ковчега ви повече от 6000 гроша останаха, а той, вместо да ви провожда от тях и вместо да вложи и други нови, за зла чест взема от ония, които са турени в работа и от които има да се ожида добро бъдеще на добрите ви чада. Аз става няколко пъти му правя бележка, че това не е умно постъпвание, но той се извинява, че разноските му станали много и че в къщата ви се разнасяло за децата ви много, а когато му доказах, че децата ви с Пенка заедно не можат да разнасят и за ядение, и за дрехи кирията на нивите и прихода от енорията, разсърди се и аз го оставих на волята му; толкоз за работата ви откъм парите ви.

Писмото ви до духовното дружество известих на няколко души само, а на ония лица, които се докачаха в писмото, намерих за добре да го не известя, защото имаше да се върши работа за енорията ви, а то щеше да направи спънка.

Колкото за книги, ще се погрижа да ви снабдя, но кога пристигне радостното известие за пускането ви от затвора.

За енория на двамата ни с тебе определиха селата: Арабаджиево полвината — 70 венчила, Гол. Кадиево 30 вен., Топракхисар 50 вен. (бяха повече, но избягаха по нови села), Талашманлий 40 вен. и Азаплий 70 вен. Всичко венчила на двамата ни 260. От тая енория съм пет пъти повече благодарен от ланската, защото освен дето беше малко, но беше и пръснато. Много се молих на отца п. Сава[41] да приеме да служи на 860 Голямо Кадиево даром, но не прие; приема, но с условие да взема половината от приходите. Аз му не отстъпих нищо, та че да видим, кога случи работа на Азаплий и на Г. Кадиево в един ден, каква ще я червя. Ако искаш, направи му и ти едно писмо, та му се помоли, давно приеме да върши работа поне в такова време, кога се случи на тия 2 села работа, защото са далеч едно от друго повече [от] 2 ¾ часа, та кога съм в служба, мъчно ще сварвам за кръщение.

Теню свърши II кл. и си отговори на изпитанието най-добре във всички предмети: дали прочее да го проводим в града занапред или да остане пак в село? Според мойто мнение добре ще е да остане пак в село, защото е слаб май. Но ти каквото речеш, то ще бъде, защото си баща.

Изпроводихме ти ликовете си на едно кадро няколко души заедно с едно писмо и четири кефилиямета до четири общини в Диарбекир; приехте ли ги?

Миналата година ще се помни дълго време, много изтеглихме и теглим от нямание; но сеитбите дотолко добре идат, щото не е възможно да ти ги опиша. Аз не помня толко добри нивя и такъви високи ръжи не съм видял. Аз обаче не ще да стана човек, познах вече, всяка година сеех по две-три кила жито, а тая година, когато щял съм да прокопсам, нямам. И то не за друга причина, но защото няма милия ми батя попа да ми даде семе да сея. Борчът ми от ден на ден става повече, станахме мнозина, пък енорията всяка година ексик и друг приход няма. По тая причина ми се ще да напусна отечество и да търся в друга епархия прехраната си.

15 май 1875 г. Ваш навсегда признателен

с. Топракхисар п. К. Новачков

П.П. Поздравете приятелите Бойча Русев, отца п. Еня Попдимитров, свата Станча Петров, г-на Стефана Сливков, Георгя Хаджидечев, уч. Я. Кочев и му кажи, че му принесох писмото на г-на П. Иванов[42] (…)

Писмо

от брата ми Георга Кънчев

(…)

Бати попе, казваш ми, че от 1872 лято захванали да заточват българи в Диарбекир. От тях няма ли да са се освободили хич? Пишете ми в едно от писмата си, че на софийци изляло вече времето, пуснаха ли ги? В писъмцата си пишеш, че калеибентлиите ги прибрали във втората и трета крепост, тези поради какво са и откъде са? Казваш, че когато ви прибрали на 19 януарий часа по 3-та, имало и някои болни, които занели на ръце в затвора, кои са те и оздравяха ли? Благодарим на онзи банкер (и онези ефендита), който е изпълнил една най-свята работа, т. е. дето ви принасял по няколко батмама хляб за душевното си спасение, и неговата заплата ще бъде приета от създателя. По-харно, че ни писа в какви случаи се намирате, а не да питаме хората, които те съвсем криво говорят, и тогава грижите стават по-тежки; стихотворенията, които си написал, види ми се да е песня, но не моя да й намеря глас. Георги Д. Живописец и уч. П. Берковски научили се да кърпят, хаа! Казваш, че Диарбекир бил заграден със старовременна крепост, ами този калпазанин как си сполучи да избегне?…

(…)

863 Пишеш ми да съм прочитал хубай писмата, аз ги прочитам по 3–4 пъти саде в къщи, да ги разберат всичките, и ги нося подир няколко дена да ги прочита по някой от приятелите, които желаят още за тебе и да чуят в какво състояние се намираш; и ми казваш да ти пиша за всичко, каквото има в писмото ти. Аз мисля да не съм 864 забравил нещо от да не ти отговаря на писмото, но пък белки да съм забравил нещо и затова, ако има някой недостаток, да ми простиш за това, аз оттук нататък още по-хубай ще внимавам и по веднъж повечко ще ги прочитам и по-напространничко ще ти пиша.

Бати попе, кратките ти 4 листчета, с които ме поздравяваш честичко, едно от тях, което ни много наскърби, като казваше, че ти излели циреи; ако са поспаднали, пиши ни да знайме какви са станали, пробиха ли се, или не са, да ми пишеш. А другото листче, [на] което беше написано преводът на писмото зарад Иисуса Христа, ти от същия превод ли го написа или чу от хората, че се е намерило такова писмо? Чудна работа, как се й опазило досега това писмо…

(…)

865 Бати попе, похвалата, която бях отдал на Теня в писмото пред тебе, излезе наяве, т.е. на 6 април правихме изпитанието и присъствуващите от страна бяха поп Иван Нейчев, топракхисарският уч. г-н Желев, трънковският Марин Иванов, ахърският Стефан Минчев от Ст. Загора. И след чековний отпуск, като заповяда попът да излязат всичките горе в училището на изпитанието и се качиха мъже и жени, най-напреж се изпитаха учениците от I клас и още не бяха изказали всичките си предмети, като надодоха две заптиета да карат хората на път и не ги оставиха да стоят да слушат успехите на децата си, ами забраха, та че хайде при Пишмана на пътя, а в училището останаха само учителите и поповете; и аз не рачих да ида него ден зарад изпита и стоях, дорде се приключи изпитът; и имаше 10–12 жени в училището; изпитът като се свърши, даде се на учител за бакшиш един лонз — 91 гр., и на децата по една поучителна книжчица (читанка) за радост.

В понеделник на 7 април аз станах рано и отидох на пътя, сварих хората, като го деляха и се караха, защото тургат и на малки момчета, и сетне, подир като го разделиха, хванаха да копаят хендеците. И като доде мендизинът, спря всичките хора да не копаят и като ни поведе, че бабам в Алтъндереси — тази река досега нямала име, но този мендизин й турил име Алтъндереси. Тази река е една дълбока долчина и криви грозни друмища и с тази река много рушевини станаха зимата. Заптиите като свият някои селяни, и с бой ги изкаруват от село навън, и горките селяни още щом като идат на пътя (шосе-йолу), пък мендизинът ги излъже, та ги заведе в оная пустата река и като рече тука ще правите — грозните дълги колове, които са настърчали като тополи нагоре, като им казва, че тези коли ще се затрупуват с пръст, и отведнъж се отсичат краката и ръцете на всички; и той, като ги види, че се поумислят, хване да прави пазарлък за друго място и като му турят в ръцете 3–4 лири тур., тозчас ги заведе на равно място; и нашите съселяни дадоха по 70 пари на бедел, а от старите хора, които са манда, от тях пък по 3 гроша, че тогава най на харно място правихме път.

(…)

Откак е дошла телеграма да подадат жалба, за да станат поръчители да излезете от затвора, тати стана 4–5 пъти ходи на градската община, но никак не бяха определили; едни бяха нагласили работата до един степен и бяха се повтаксали някои и други бейове да помогнат и беше останала работата да се ударят само от селата печатите, и тях удариха и ги занесоха на 24 априлий, но кадията и другите никак не склонили и работата се разпусна съвсем, но сега други ум намислили нашите общинари и Тошоолу Слави отиде на 6 май на Хасково да се научи какви телеграми са дошли и какви жалби са правили, че и те да направят такива жалби, и казват да идат жени да ги подадат на валиде-султана, и ще отиват мама и Бойчева майка, баба Сливков Петровица Станчевица, от Сеймен и от поп Еня и ще намерят някоя жена, която знай да хортува чисто турски, и един человек, който да им шета и плаща разноските; това сега тъй се гласи, ама не си й още дошъл Слави Тошоолу от Хасково, че не знаем дали не ще и то тъй да си остане, но казали на татя да си хваща тертип, затова както го определят, аз пак ще ти пиша.

В 2 писма става ни бележиш и питаш дали бива да направиш писма до бейове; аз от първото писмо не можох да разбера, че питаш нам бива ли, ами аз мислех, че сте ги направили и пратили, и сега, като повтори, разумяхме сичкома и приказувахме с п. Н[овачко]в, Н. Тен[ев], Руся, Димитра, Грозя Мирчев и те казаха тъй да направим: едно до Емин бея, едно до х. Хашим бея на Голямо Кадиево (той сега по му се хващала думата от другите бейове и бил много приятел с Таня Николов) и други до някои още, които ти знаеш; дано милостивий Бог ги вразуми да стъпят на крак да ви избавят, дай Боже

(…)

За ахиевското лозе пишеш, че сенетят бил в едно дюлбенче 870 в сандъка при булините попадиини дрехи. Ний търсихме там, не можохме да го намерим, и в другите сандъци търсихме, и там го няма. За Илиевата и Петровите ниви сенетите взехме. От края Славов не сме взели сенет, но казва ще дам и когато го взема, ще пиша. От Къня Стоянов не сме взели, но и той казва ще дам, но пак ни й страх да ги не джирмят зарад тях, но и него няма да оставим; тази година емлякът мина и нивите минаха връз татя, че подир пак който й дал парите, нивата е негова, но сега тъй ги направиха, защото един човек като пише отгоре си 30 уврата нива, емлекчиите го хващат за цял чифчия и му вземат много ихтибар. И затова тати ги писа изедно.

Питаш ме писъмцето, което беше отправено до духовното дружество, дали го й дал п. Иван Нейчев. Аз става 4 пъти го питам дали го й подал, а той ми казва, че не можели да се съберат всичките свещеници и когато правят шестмесечна сметка, тогава ще го подам. И аз чакам сега него време. П. Иван Нейчев сега е аргос за 3 месеца и щеше да отива на Търново да си иска правото от дяда Илариона, но гаче са й оставил от този мерак. И да ти кажа причината, гдето го сториха аргос: имало в Акарджанската махала един бербантин, пияница, който обичал да понамига на хубави жени; един ден понамигнал малко нещо на К. Иванца и гаче я и поощипал малко, а тя като кабулила на попа, че той като взел една неокастрена, че като го намерил в един дюкян, че доколкото можол да сили, дотогава го черпил и подир общината стори аргос, что го не наказал, ами го кърпил.

Да ти кажа нашето село в какъв степен се намира сега. Намира се на две големи партии и помежду партиите страшни гонителства и развала. Башовете на тези партии са М[ънчо] Гергев и Диню Танев, които става и по няколко пъти се и посбиват и сряшка да се не сряшкат вече в пътя си; и да ти кажа как се породиха тези партии: най-напреж още по Димитровден хващаха коруджии Генча и Гергана Господинов и пазарлъкът им беше тъй, че ако се хване в някого кривда, ще го изпъдят. И тъй подир Рождество Христово, когато се бяха раззеленили нивята, Генчо си накарал овчаря да ходи гьотеря из сетите ниви и тъй както им беше пазарлъкът, като го уловиха няколко пъти и приставиха Пенча Гайдаджи, и тогава като се разбъркаха, едни искат Генча, други искат Пенча, после Диню Танев и още няколко пак приставиха Генча само за техните ниви, но след малко и те го изпъдиха. И тогава като се заловиха Мънчо и Динето, че ката ден кавги. А пък Динето миналата година беше мухтарин, уловил много краища в Мънчевите ръце. Най-главното да ти кажа кое е: лятоска в нашата кааза ишуря беше връз царството, а пък нашенският ишур беше в чичова Господинов яхър и Динето като мухтарин преглеждал как се вършат вечер работите, видял веднъж М. Гергев, Т. Г[осподи]нов, Грозя Чаушов и още 4–5 души, като пробили от друга една одая дупка и вадили жито; сетне, като премериха да раздават житото по сиромасите, излезе 20 кила ексик и тъй като ги заловиха да взимат житото от него субашите, той им каза дупката, отгдето й вадено житото, и цяло село повяруваха, като видяха дупката, и сега стои още тъй, че не знайме сетне какво ще излезе от това (…)

Бати попе, не съм те питал как разговаряте с диарбекирлиите — български ли, славянски или турски? Колко черкви има?

Казваш ми да ида на Ахиево, кога правят изпита си, но и те го правиха на 6 априлий по Връбница и казуват хората, че са отговорили учениците му добре.

Питаш ме за дружеството кое е, задето си прочел дописката от в. „Напредък“ от уч. М. Минев, той говореше връз търговското земл. друж., друж. благодетелното (чифчийското друж.) и парите, гдето взеха от търговското друж. по 1 грош на акция, взеха се за благотворителното дружество. Ахиевци и те си съставиха търговско друж. Зарад тези дружества беше уч. М. Миневата дописка. И като приключувам писмото си, оставам в най-добро здравие.

12 май 1875 г., брой 7 Твой брат Георго Кънчев

(…)

873 Милий ми сине!

Краткото ти честно писъмце от 17 април, брой 20, приех на 8 май и като чух съдържанието му, разумях го и много ми се утеши наскърбеното сърце, като чух от писмото ти, че си бил в добро здравие, също и аз съм в добро здравие, подобно майка ти и децата.

Милий ми сине, като ми казваш, че още сте биле в затвора[43], сърцето ми плаче, но Бог да уразумей кюрд паша да склони и послуша думите на тамкашните общини и увери поръчителите ви да ви пуснат барем да ходите свободно из града. Ний сега нагласихме един кроеж зарад вази, да повидим какво ще стане, нашите граждане май се обръщат, както ти каза брат ти Георги по-горе.

(…)

Питаш ме за нивята, какви са. Благодарим на Бога, че навреме валя дъжд, кога се сееха нивята, и като изникнаха, честичко ги прихващаше дъждец, та сега много са добри екините. Право да ти кажа, милий ми сине, аз ако бях чул от хората, нямаше да 874 повярувам, като видях с очите си и премерих един ръжен корен, който доде 13 педи дълъг, донесоха го коруджиите от нивата. Тази година, който има по белите герени сети ниви, той ще излезе баш чифчия. Житата по терените са сега до гърди и неизкласили още, къзълджите и те също такива, а и ечмиците и те баш бой, те хванаха да класят сам-там. По реката екините слаби, реката тази година много нивя развали… Да ти кажа за нашите ниви на герена при корийката — всичкото е жито на ялова угар като облак черно. На Камбурова бюлюк и то харно, но не е толкоз, на драките — баш бой, пък в корията, дето й егрекят, нивата има сято жито 18 кила и къзълджа 22, хич олмас бьовле мал [такъв берекет не е имало], щото пак много място. Илиевата нива половината нива е ръж, половината ечмик. Петровата нива при Торна гьол сята юлаф, а другата е ялова угар. Откак съм запомнил по герена не бях видял такива екини. Питаш ме за овцете да не съм ти казал наопаки, не е тъй: в нашето села не умряха много овце, нам саде 12 умряха, ама ловенето шилета, и те станаха въртоглави, за плява пари не дадох, само купих 10 кила къзълджа; за овцете друго нищо не купих, хората купуваха плявата по 1 грош оката. В нашето село пак има агнета, ама по другите села в една сюрия от 150 овце не мой се намери 10 агнета. Питаш за овчаря кой. Къню Колев е пак, ама занапреж иска ми се да го променя, май взе да не ни гледа хатър. За конете и другите хайвани питаш как са. От конете само едно малко конче умря, ама едвам изкараха сюрмашките, но сега има харна трева. Гермята всичката я оставихме за чаир, има много харна трева, цяла нощ я пасат конете и говедата, вътре изградена е добре. Дъртият кон още стои, но дано се пооправи, ще го продам. Пък нашето, червеничкото конче да видиш какво й, на панаира ми дават 12 лири тур., ама аз не го дадох и сега го скопих.

За енория тази година дадоха заедно с поп К. Новачков Голямо Кадиево, нашето село половината, Талашманлий, Топракхисар и Азаплий. Поп Лазар от Карабурун много се мъчи да го отърве, но не можа; друга година наловяваше прясна риба, ама тази година реката беше… не можа да улови риба да занесе на чорбаджата и те му се разсърдиха и не му го дадоха; той биля се заканюва на п. Костадина, но нищо няма да направи.

Хвалихме нивята, конете и другите хайвани, сега да ти похвалям запалените плевни. Има да са изгорили до 10–12 плевни и хората, като угадиха че този проклетник няма да остави сламена плевня в село, развалиха си плевните и ги правят сега керемидени; този проклетник добре, че ги гори повечето, когато се изпразниха; на Сивча Тодоров изгориха плевнята през коладни пости и му изгоря много плява, може да имаше с плевнята заедно до 15 000 гроша, нищо не можоха да отърват. Илчевата запалиха, но нея отърваха, също и Гергановата, и тя не можа да изгори. Саде нашата не можоха да запалят, ама хубай я отсъдиха. И като няма що да ти пиша, оставам в добро здравие.

12 май 1875 г. КънчоСтоянов

с. Арабаджиево

(…)

Милий ми тате!

Честните поздравления, в които ме поздравяш и умно съветуваш да бъдем послушни, трудолюбиви и смирени и ни питаш дали прочитаме наставлението, тате! Как да не го прочитаме, като изтичат от него златни и безценни думи. И като няма друго що да ти пиша, оставам в най-добро здравие твой син Т е н ю К. М и н ч е в.

Тате, поздр. Кънчо Попминчев, аз Вълчо Попминчев

Писмо

от Тошоолу Славя от Ст. Загора

Благоговейний дядо поп Минчо!

Случаят, който ми се представи да ви пиша настоящето, е да ви явя, че вчера се завърнах от Хасково, гдето от 3–4 дни насам нарочно бях отишъл да се споразумеем лично с родителите на тамошните ваши другари заточеници, особено с г-н х. 877 Иванча и зетя му г-н Хр. Златаров за как да постъпим съгласно да подействуваме пред властта за вашето освобождение, за което и направихме прошение от страната на родителите ви, едно за хасковския каймакамин и друго за тукашния, заедно с поръчителство, които прошения каймакамите ще приключат заедно с мазмата до пловдивския мютесариф паша, за да ги потверди, и тогава да се дадат тези прошения на вашите майки или съпруги, а че заедно с тях да отидат в Цариград да се молят или на султановата майка, или другаде, където трябва, за вашето освобождение. И тъй, дай Боже, да се послуша молбата им и ви видим един крак по-скоро освободени! Следователно, като нямам друго що да ви пиша, принасям искрените си поздравления както на вази, така и на отца поп Еня, Ст. Сливков, Георгя Хаджидечев, Станча Петров и всички други ваши състрадалци, с които не съм имал честта лично да се запозная.

12 май 1875 Ваш приятел Сл. Тошоолу

Стара Загора

* * *

ЖИВИ ХОРА В ГРОБ ЗАРОВЕНИ И ОЩЕ ДИШАТ, ТА ЖИВЕЯТ. ДУША СЕ ЛЕСНО НЕ ДАВА, ОХКАНЕ И ПЛАЧ СЕ ЧУВА ОТ ЧАС НА ЧАС. ИМА БОГ, А МИЛОСТ НЯМА. „Моля ти се, дядо владика поп Минчо! Още ще ни държиш ли в този проклет пуст манастир, заведи ни в друг, дано бъде по-сгоден“. „Ще ви заведа, чада, имайте търпение, аз не ща ви остави тука, ще ви заведа на друг манастир, а този ще оставя на кюрд Смаил паша да се разполага в него и като овчарско да се търкаля и прави намаза с 1001 бромница. Този, който стана причина, та ни изложи в тези мъки и живи в гроб зарови, той е наш брат. Твърде добре го знайте, Таня Уйгунсуза, който, без да се обади, накладе ни на този огън да горим всички в тези мъки, а не изгаряме. Строги бъдете и търпение имайте“. „Не се търпи, дядо, тежки мъки, измряхме си напразно!…“.

От Таня Уйгунсуза ли пъшкате тук, от тази изродица ли тука страдате вий, братя, от тази проклета низка черна душа пъшкате в този мрачен зандан? От Таня Уйгунсуза ли пъшкате в този влажен зандан, който смуче тялото ви като гладни пиявици!

Но, моля ви, братя, не се грижете, търпете геройски, отблъсвайте всички страдания. Бог е добър за нази — той, който е потъпкал и хвърлил в опасност толкоз невинни души, за да избави себе си. Каин уби брата си Авела, но той не като него едно, но толкоз… Той!… Той!… Той! Гдето и да иде, Бог ще го гони; неговото лице ще бъде всякогаж бледно, грозно и уплашено. Съвестта му ще го яде като живеница и той ще усеща страх в себе си, той не може да [се] отърве от самата си постъпка, той не ще да има нужда от друго наказание за порока си: постъпката му непрестанно ще се изпречва пред очите му и ще му се представят всякогаж в страх, и привидения ще го преследуват. За да се опази от тях, ще търси смърт за наказание, ще е всякогаж в отчаяние, ще вика на помощ смъртта да угаси в него всяко чувство и съзнание, ще се моли на бездните да го погълнат, за да се укрий от отмъстителността на истината, която ще го преследува, но той ще е назначен за отмъщение, което ще се прецежда върху му капка по капка и което никога няма да се спре.

Истината, която той отдалеч слуша — да страдате в този мрачен зандан, прави неговата мъка, той я вижда и няма очи за друго, освен да я вижда, като повдига против него, изгледът й го пронизва, разкъсва и задушава. Тя е като молнията: без да уничтожи нещо отвън, прониква до дъното на утробата; тя прилича на един метал в една гореща пещ. Душата му ще бъде като стопена от тази му человекоубийствена постъпка, тя не оставя нищо непобутнато, тя нищо не потребя, но разлага дори и първите начала на живота, без да докара смърт. Той е излязъл вън от себе си, той не може да намери никаква подпорка, никакво спокойствие, той не ще живей вече освен чрез омразата, която имаше, и чрез изгубванието на всяка надежда, която ще го прави като побеснял. Честта му, гдето и да иде, ще работи като на бясно куче сопа.

Всички злощастници се засмяха.

Една слънчева заря, която прониза със светлите си тънки зари през една малка дупчица, осветли мрачния зандан и всички злощастници й благодариха и песен й запяха:

Що л’трептиш ти, олачице,

що л’рептиш в тоз зандан?

Що л’блещиш със сребро лице

в сатанов тук земен стан?

Дал’ ти знаеш тежки мъки

злощастник тук в този ад,

ил’ си чула плач на майки,

чада им кат мрат от глад?

Ти от милост се остави

да грейнеш днес в таз страна

и да стоплиш наште стави,

изстинали кат стена.

Твойта светлост скръб разтуша.

Разнася тя вред живот,

в нас са скърби, ал под душа,

а радост ни при нам род.

Ах, напусто тук ти идеш,

в мразната таз страна,

плод няма тук да видиш

от друга ти светлина.

Блясък твой заслепя очи,

обръгли на чер тук мрак.

Влага топлинка ти смуче,

на жизнени сили враг.

Веч недей, недей дохажда,

недей, ти за тук не си!

Спомен твой в нас скръб разяжда,

черен свод над нас виси!

Где се майка гордо мъчи,

Риди там, живот й дай!

Там, где дете гладно плаче,

ти сила му дай да трай!

Стига! Стига тук дохажда,

огрей ти в ливади клас,

що за храна зрънца ражда,

без плод всяк е тук от нас!

Иди в поля там прекрасни,

где весел свят там живей,

влез при славей сладкогласни,

той благости да възпей!

881 Нек тумеем ние тука

с душа, тяло без храна,

нек днес чезнем в черна мъка,

пак правда ще се узна.

В диарбекирската тъмница, 28 април 1875 год. п. Минчо Кънчев

Мавруда цвете садила,

кат го садила, редила,

редила и наричала:

„Първата китка да цъфне,

Мавруда да я откъсне,

на чело да я затъкне,

на либе да я проводи“

Отде я зачу мама й,

мама й пуста мащеха.

Мама Мавруда кълнеше:

„Да даде Господ, Маврудо,

първата китка да цъфне,

мама ти да я откъсне,

Мавруди да я затъкне,

на бяло чело ледено.“

* * *

Едноутробний ми братче Георге!

Писмата ви от 12 май, брой 7, в които ме поздравяте заедно с татя, приех и крайно се благодарих и неизказано зарадвах, загдето ми пишеш за всичко, гдето ви бях запитал, и най-вече, че сте биле в най-добро здравие всички ни домашни, роднини и приятели, и в тоз час, когато прочетох писмото, забравих, че съм в затвор. Прочее питаш ме за някои неща и желаеш да ви ги напиша, и те са следующите:

а) Доколкото съм изучил, от 49 година в Диарбекир са заточени около 250–300 българи. В 1849-та год[44]. от 882 белоградчишкото тригодишно управление от Паша Петка, който умря тук, в Диарбекир, с хората си заедно, от които двама още живеят — дядо Стоян Ивков и дядо Иван Лилов от село Гръцко. Тези юнаци бяха завехнали вече, бели косми вече покрили главите им, а те се́ седят, седят, седят, та чакат свобода, чакат Божията милост, чакат живот или смърт.

б) От 62-ра година от Габровското въстание останали четворица: х. поп Теодосия и брат му х. Йосиф (калугери от Лясковский манастир), Дончо[45] и Никола Киселов. Другарите им измрели по пътя и тук поп Димитра от Габрово в Цариград го отрови търновский грък владика, защо го гонил, та му не давал да взима от народа владичина; като се разболя п. Димитър в Цариградский затвор, проводиха с гърка доктора церът с фелдшера Георгя от Сопот да му принесе. Георги фелдшерът каза: „Дядо попе, по-добре да не изядеш този цяр“, но д-ра каза: „Ако го изядеш, щял си да оздравееш“, и попът изяде цяра и 5–10 минути се освободи от този свят. А тези четворицата юнаци бели коси вече покрили главите им и те се́ седят и седят, седят и чакат свобода, чакат Божия милост, чакат живот или смърт.

в) От Свищовското въстание[46] Юрдан колкото момчета издаде, Мидхат паша беси, догде кандиса зверското му кучешко сърце, а останалите на милост тук в Диарбекир проводил на вечно заточение, но като мина садразамин, с едно прошение го помолиха да ги освободи и той послуша молбата им да ги освободи всички; има от тях трима оженени, които още тук живеят, а другите си отишле.

883 г) От Софийското приключение в 1872 година има 3-ма от село Извор, окръжие Орханийско, оставени в Енгюре, в Кютая 5; в Аргана Мадени 11 души от Тетевен, от Орханието 2-ма, от село Правец, окр. Орханийско, 5 души, от Гложене, окръж. Ловчанско 1, от село Извор, окр. Орхан., 2 души, а другите са в Диарбекир; от тях има 7 души наши братя на вечно заточение до живот. Другите от 3, 4, 5, 8 и 10 години, които бяха в трите години и които утърпяха да не умряха, отидоха си. Най-много мряха от 3-та и 4-та година; от вечните имаме една жертва — Васил Петров от Орханието. Баща му дядо Петър беше в 3-та година, той си отиде.

д) Във 2–3-[та] крепост няма никаква народност да живей, има около 600 души джандари и около 65 души вардяни, които живеят, защото и тях не пускат без работа в града, и тук има железни врати, на които деня и нощя стража стои, та варди.

е) Които занесохме на ръце с хамали в затвора, умряха досега 6 души, от 3-та год. 2-ма от 4-тях и един от вечните, много болни имаме и много имаме от ревматизъм болни, краката им се схванаха, та не можат да стават на крака; от нашите в тази болест е лошо хванат даскал Петър Берковски. Не е белли, т.е. не се познава кой оздравява и кой се разболява…

ж) Ефендита няма. Само е Еванес ефенди, банкеринът, нашият благодетел, който помогна на бедните заточени и от всяка 884 правда българи потъпкани и немилостиво хвърлени в мръсните влажни диарбекирски зандани. Еванес ефенди Харитинов е родом арменец от Трапезунд. Сестра му е оженена за грък на име Апостол, който е гюмрюкчия в Диарбекир, но не е тукашен жител. Апостол е наш сват, дъщеря му я води Милуш[47] от свищовските заточени, който е освободен и тук живей, и затова Еванес ефенди се е заседял тук, и той според сестра си ни се пада сват.

з) Като бяхме свободни из града, няма кой да ни пита на вратите кога излазяме из града от калето навън; както минуват другите свободно, така и ний минуваме и на което село искаме да идем, отиваме, но каква работа имаме, та да идем на село. Ако да повикаш на някой кюрдин „гел бораи“, той ти отговори: „Турча не зани“ (Не знам турски). А като му повикаш: „Куро вара-вара“ (Приятелю, ела, ела), той изведнъж се опери, та се обади: „Льо“, и си дрънка, та яде като скот треволяка, когото си е набрал.

и) Циреите диарбекир чебанъ още не можа да обуя кундури и да съм в града, не можа да ходя наникъде, а сега съм свободен, като съм в зандана и всички българи при мене. Циреят захвана по малко да се чисти.

к) Писмото за Иисуса Христа намерихме в православната арабска библиотека в манастира „Свети Мар Козма“, написано на арабски язик. Накарахме един сирянски свещеник каз Дауд, та го преведе от арабски на турский язик, а даскал Христо Ковачев го преведе от турски на български язик, та го преписах и аз. Този свещ. каз Дауд предаваше на даскал Я. Кочев арабска граматика. Кочев му плаща в месеца по 1 лира турска.

л) Българи тука, в Диарбекир, сме само ний, с тукашните се разговаряме по турски язик. Тука едно дете, догде да порасте, научва 4 язика: турски, арабски, арменски и кюрдски, и трябва да ги знай тукашен жител, защото с тях има работа, да взима и дава.

м) Тука са следующите християни: арменци, православни араби, сюрянци, келдани, кюпюляни, хасюнисти, сиряни. Арменците имат 2 церкови. Арабите един манастир „Св. Мар Козма“, който бил съграден подир Христа 160 години, и [в] махалата си имат един параклис „Св. в[елико] м[ученик] Георгий“ , в когото си служат, кога много дъжд вали, та не можат от кал да идат на „Мар Козма“. Другите имат по една черква. В черквите службите са религиозно различни правилата. Има една черква кюпюлянска, в която две народности се черкуват: едни ходят една неделя, турят икони, другите и те една неделя и хвърлят иконите. Понякогаж, като се сбият, правителството затвори черквата и седи затворена, дорде се разправят.

От православните араби има 4 къщи католици, които имат черква с един свещеник; същото правило се чете и обредите се вършат както православните, само папата поменуват. Другите народности се́ са католици, папата поменуват. Само арменци и сиряни не са католици. Има една протестантска черква, в която ходят на проповед, един арменец, Бирон Томасу, им като поп. Гледах, като венча една сватба, с евангелието за петтях деви им изчете и то беше.

Турски джамии и мечети има много. Има една арменска черква, потурчена в джамия, много красна направа и широк двор с 4 шадравана. Вратите на градището са с железни вериги. Една черква на православните има потурчена в джамия турска, много голяма и красна направа, с 6 шадравана в двора. Наричат я Волу джемиси. Имат един мечит, в когото цяла нощ от мръкнало до съмнало дервиши лаят като кучета: ав-уф, ав-уф… В друг пък има, та пеят много хубаво от мръкнало до съмнало. Във второто кале има черква, обърната в джамия, която наричат Хазрети Сюлейман джемиси. В нея й погребан Решид паша, на султан Абдул Меджида най-първий телопазител. Решид паша блага душа, на султана вярна слуга. За него имаше стихотворение. Когато минал Меджид, той покорил тукашните кюрди и турци, та припознали султана от 40 години насам. В трето кале има една черква, на която по стените седят изобразените образи. Тя сега е дебой със стари пушки чакмаклии, които вземали от противниците, има и знамена, но караул не варди тука, затова ги гледахме през прозорците. В това кале има една висока могила, от изкусни дялани камъни направена, на която има два стари топа, които палят, та ги гърмят по рамазана и кога има царска дунанма.

Има още за много неща да ви опиша, но оставям за друг път да ви ги опиша, ако имаме чест още да се намираме тука, не дай Боже.

Тукашните се молеха барем от туй място да ни извадят. И ний давахме прошение, та се молихме на вали кюрд Исмаил паша да ни преместят от това място в друго, но нето на владици и християни се чу гласът, нето нашето пъшкане и охкане от затвора. Най-подир дадохме 350 гроша, та ни извадиха от този зандан 4–5 шага настрана в друг, в когото седяхме 3 дни, и пак ни повърнаха, та ни туриха в първия. Само дето се местехме, та си пренасяхме едно-друго и на гръб болните, то ни остана.

Стани, стани, пробуди са,

хайде на Балкана,

няма добро от нашите,

нито от султана…

Сега си живеем спокойно пак в първото място, което мисли един по един да ни прецеди и погълне, но и ний упорствуваме и юнашки изгонюваме всички неволи, немилости, черни теглила, които ни носи кюрд Исмаил паша, да яде на великия си пророк лайната, че и той неговите.

Остава погрешката в 350 гроша, които бокгиби лапна Алия, и не знам самичък ли ги изяде или и друг си лапна.

Веселя се, та се утешавам с едно гущерче, което излазя от порутената страшна стена и аз го опитомих, та го храня с мухи; като наловя, та му приготвя, дорде още не е излязло, че като си направи закуската, та ги изяде, само си хваща като котка мишките.

Под постелките си намираме и змийчета, но досега не са направили някому зло. Георги Данчев много се ядосва, 888 че го не оставят да си го изрисува, както го гледа, но му разваля плана.

Като ви поздравя всички домашни, сродници и приятели, оставам в добро здравие и моля Всевишнаго за вашето драгоценно здравие и на всинца.

12 юний 1875 г. Ваш едноутр. брат п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

от свещениците поп Велча Желев и поп Лозя Желев от с. Трънково, околия Ст.-загорска

Благоговейний отче п. Михаиле!

Думите, които прочетохме в писмото на отца поп К. Новачков, стреснаха чувствата ни, поклатиха дълбочината на сърцата ни, нараниха ни крайно не за друго, а само и само щото искаш да кажеш, че сме те забравили. Не, благоговейний отче, не, не сме те забравили и никога не ще те забравим! О! Възможно ли е това! За толко ли малко време мислиш да забравим един най-искрен и драг приятел? За толко ли късо време ще забравим един свой благодетел? Това не е възможно, вярвайте ни, бл. отче, че всякой ден и час те мислим и молим Бога за освобождението ви. Колкото загдето не сме ти писали от толко време, прощавай, ний сме задължавали някои приятели да вместяват по няколко редове в писмата си до вас и от наша страна, обаче това те правили ли са или не не знайме и сега, като прочетохме думите: „п. В. и п. Л. Желеви живи ли са“ (в п. К. писмо), разумяхме, че или приятелите, които бяхме задължавали да те поздравят от 889 страната ни, не са направили това, или пък такивата къси поздравления не те благодарят. Както и да е, ний, щом разумяхме, че желаеш да имаш писмено поздравление от нас, взехме перото и начертахме настоящето, с което те молим да изхвърлиш всяко съмнение и да ни знаеш за такива приятели, каквито сме били, преди да се отстраниш от нас. Ний отдавна бихме ти писали, обаче не знаехме, че ще те благодари писмото ни, мислехме даже, че си ни ресител от тефтеря на приятелите си, понеже и ти досега не си ни направил писмо, ако си ни поздравял в чужди писма, което на мнозина твои приятели направи. Ний, без да гледаме това, приготвихме ти един лик с три образа (ний и п. К. Новачков), когото с второ писмо ще ти проводим, ако сме живи.

Още, че не сме те забравили, ето доказателство: тая година енорията ви с п. К. е наедно и когато той не може да завърши някоя работа, ний сме готови да му притечем на помощ, като завършим каквато работа се появи в Азаплий (което се прибави при твоята и неговата енория). Ето, този е джигерят, когото сме купили на сиромаха!!! Прочее, като няма повече с що да ти се похвалим или какво да ти пишем, увещаваме те да бъдеш дързостен и твърд, не се отчайвай от мъките, които търпиш, отстранен от познайници, приятели и сродници. Дерзай, брате! Нищо право не е останало неоткрито, то и вашето ще се открие; правдолюбивото правителство скоро ще се увери в невинността ви и против волята на вашите клеветници гърци ще ви освободи, дай Боже. Сам Иисус Христос е казал: „Блажени изгнани правди ради“ и още: „Който претърпи докрай, спасен ще бъде“. Ето думи пълни, думи утешителни, които един християнин невинен, като си напомни заведнъж, забравя всички мъки, а поруганията се преобръщат на слава.

Като няма повече що да ти пишем, оставаме в надежда за скория ви отговор, ваши

10 юний 1875 г. пр[иятел] п. Велчо Желев

с. Трънково пр[иятел) п. Л. Ж е л е в

П. П. Скръбни новини: немилостивата ръка на един немилостив арнаутин проводи във вечност един наш приятел и добър съселянин Михо Банков. Друга, собствена смъртна коса покоси и грабна от помежду ни един ваш и наш приятел на име Дачо Славов, стопанът на сродницата ви Иванка Митева, която, окаяната, остана вдовица с четири дребни дечица!

Сеитбите бързат да удовлетворят труда на окаяните ни земледелци с огромното си плодородие, каквото не се е случвало скоро по нас. Поздравете от страната ни приятелите отца п. Еня, Бойча Русев, Станча Петров и още всички други, които ни познават.

Същий

Приемете поздравления и от любезното си и духовно чадо Марина Иванов.

Писмо

от поп Костадина Новачков от Т.-хисар

Благоговейний отче п. Минчо!

Научаваме се, че почтеният мезлиш в Хасково, като дирил и изпитвал да узнае на здраво вината на г-да хасковските заточеници, узнал наконец, че теглят за права Бога от клевети, затова те (членовете от мезлиша) решили да дадат жалба на централното и правдолюбиво правителство в Цариград за избавлението им; на това се не съгласявал само един член от съвета, по народност грък: това вий ще срещнете в един от последните броеве на „Напредък“.

Колкото за от наший град, няма също да ви се похваля; нашите градски господари истина, че и те уж работят, но не можат да изработят нищо, не зная защо. Правиха се писма поръчителни за пущанието ви от тъмница, но и това тъй се смръзна, защото каймакам ефенди не подписал тия писма.

На писмото ви от 15 януарий отговор направих и го проводих, надявам се досега да сте го приели. Поп Руси ахиевски е жив и му дадох да прочете писмото ви, в което ме питате жив ли е. Вестник „Източно време“ ний с Ивана Степанов ви бяхме подписали; за честта ви той тогава се запря, после ни казаха, че ви се проваждали вестници, и ний употребихме парите в друга работа.

с. Топракхисар Ваш приятел п. К. Новачков

10 юний 1875 г.

Писмо

от уч[ител] Петка Сивчев от с. Арабаджиево

892 Благоговейний ми отче!

С настоящето си писъмце ви явя, че сме живо и здраво и моля Бога за вашето драгоценно здравие.

Задължил ни беше да ви пиша за отговорите на изпита на 1875 год., но аз ето що мисля за това. Понеже учениците добре си бяха изучили предметите и добре си отговориха, но аз като учител да кажа тъй, както беше, то иде като хвалба, пък да кажа: не си отговориха както трябва — ще излъжа, затова рекох на ума си: тъй да му пиша аз, ще каже — хвали се, но нека му пишат настоятелите или зрителите, тогава той повече ще се задоволи и ще повярва. Тази е причината, дето си замълчах за изпита.

Колкото задето съм се бавил досега да ви не пиша скоро, намирам се сам виноват, но прося снизхождението ви и много ви се моля да не бъдете наскърбени за това мое немарение. 7–8 листа тънка книга съм си взел нарочно за писма към вас, вината в немарение.

Понеже желаете да ви се опише изпитът подробно, то да ви го опиша:

Във II кл. имаме четирима ученици, именно Т. Бойчев, Д. Герганов, Т. Попминчев и Генчо Ников; от тези ученици е, както знаем, най-способен Т. Б. и най-добре си отговори, а най-прилежен е Т. Попов (най-смиреното ваше чедо), изучи си много добре предметите и си много добре отговори, както и другите му другари. Поведението му е най-добро от всичките ученици. Неговата наклонност не е превъзходна, 893 но прилежанието и вниманието му в разказ е нещо повече от превъзходството, затова той най-добре си изучава предметите. Само Д. Герганов, понеже късно хвана да следва, куцаше му нещо във високите предмети, аритм. и грам., но отговорите му бяха почти равни с др.

В I кл. имаме 8 учен., от [тях] Т. Сивов не доде на изпит, от 7-ината двама, именно Г. Русев и ваш Тонин Теню, бяха слаби през год. и слабо си отговориха, а другите петима много добре си отговориха, а най-много се отличи Ганчо Михалев. Велики дарби има, но дано скоро си додете, че като уголемим дружеството благодетелно, от него и от частни помощи да издържим това момче в някоя гимназия, чуден человек ще стане.

Началните за три-четири месеца начнаха свободно да прочитат, първото и второто отделение много добре и чисто начнаха да четат.

Кънчо ваш бираз якоглав, но пак се поправи донейде в прочитанието, а не и в поведението, но недей мисли, че се е развратил, но както си беше, се тъй. Вътата кротко, в него има надежда, той и Диню Стоенчов начнаха да прочитат полека-лека; когато додохме миналата година, „а“, „б“ не знаеха.

(…)

Учениците през зимата бяха 85–90 и през марта начнаха 894 да се пръскат по къра с говеда, овци, волове, та затова направихме изпита на 6 априлия 875 и пак 40 ученици присъствуваха на изпит. Щом да захващаме изпита, един заптия доде, та изкара всичките хора на пътя и затова твърде малко зрители имахме; това беше за голяма жалост и много наскърби както нази, тъй и п. Ивана Нейчев, който присъствува на изпита ни.

Подир изпита затворихме училището, чак подир Гергьовден, но понеже правеха път хората, не можоха да се съберат децата, чак по Кирил и Методия се събраха. Това е жално, че като се събраха до 20–25 уч., вашите деца не дохаждаха редовно, защото ги провождаха по работа на къра. Това ми много къса сърцето от яд, защото много ги злоупотребяват, ходят без никакво право да пасат воловете и на всекиго, който иде във вази, дъртият казва тъй: „Много разноски имам, две къщи гледам и 8000 съм проводил надолу“, когато това не е тъй. Енорията ви се гледа добре от п. К. Новачков, всичко се пренася в къщата ви, никакви дрехи още не са им шили и колкото пари ви е проводил, те са от помощи и от вашите. Това не е лъжа и още неправди има, но когато си дадете, тогава ще се оправи всичко. Моля това да не излезе на мегданя, защото съм в село учител. Щях да ги обруся за всяка неправда върху тебе.

Във всяко отношение Йорго[48] ви е защитник, но нищо не може да стори. От приятелите ви Мънчо Гергев, 895 Господиновите всичките и Чаушевите синове излязоха наопаки, най-искрен приятел и най да го боли сърцето за вази е Грозю Мирчев — нему трябва всякога молитва да принасяш за любовта му към вас и ученолюбието му, и постоянството му за доброто на общите заведения и за сиромасите. Ако имаше колко вази влияние в селото, не щеше се промени никак нашето село подир отсъствието ви.

Гледай още какво ще ви кажа, но то е неописуемо, т.е. не можа описа едно дълбоко пленение на сърцето си, една крайна любов, една симпатия от две години насам, тъй щото, ако беше ме срещнала несполука, смъртта беше готова и досега щяха да ме прежалеят. Следствието е това, дето се сгодих на 9 февр. 1875 г. за Тонка Широва. Дано дадеше Бог да се ускори освобождението ви, защото, ако си додете преди сватбата ми, вази побащим ще направя и ще доведеме музикантите от града. Писъмцето проводете до Ив. Гълъбов и недей го събира в едно плико с баща си. Най-сетне свършвам, като оставам завсегда ваше покорно духовно чадо.

28 юний 1875 г. Петко Сивчев

с. Арабаджиево

Благоговейни ми о Христе братчета поп Белчо, поп Лозьо![49] Незабравими о Христе братя! Честното ви писъмце, с което ме поздравяте от 10 юний, приех и крайно се благодарих и неизказано зарадвах, най-вече загдето ми се хвалите, че сте в добро здравие. Дай Боже. Също и аз съм здрав като абанос и як като лев, всичко побеждавам с търпението си. Его же любит Господ, наказует его. Претърпевший до конца, спасен будет. Наказа ме Господ, смерти же не предаде ме. Благоговейни ми о Христе братчета! Смея да ви се похвалям, много съм добре, не ма й грижа за нищо и от никого не се плаша, само от едного Бога. Не ма й грижа, думам, защото ме гледат като писано яйце и строго пазят главата си от зандана навън да не покажа и с очите си бял свят да не погледна. Жив е Господ, той забавя, а не забравя. Този, който ни мъчи тъй немилостиво, като че сме извадили на баща му очите или пък неговите, той не мисли, че ще се върне и нему и убий в главата един ден и той е твърде скоро. С каквато мяра мериш, с такава ще ви мерят. Каквото правиш, прави го и мисли за сетнината говори пословицата. Прекален светец и Богу не е драг.

Захласнах се, та забравих какво щях да ви пиша. Хъ-ъ! Доде ми на ум, но дали то щеше да й, пак си не верувам… От едина тефтер ви реситих, а в другия сте запечатани в сърцето ми, та как ще забравя любовта, която имам към вас.

Хвалите ми се, че сте имали добри берекети тая година и се надявате за богата жетва, но жетвари приготювате ли си? Да не кажете работа много, а работници няма, сетне много ще се каяте, кога хората поженат, а вашите екини изгорят. Доде най-мъдро се намъдри, лудо се наиграй и натропа в зандана.

— Момиче, момиче,

де гиди мряна рибо,

не стой срещу мене,

изгорях за тебе

като лен за вода,

босилек за роса.

— Гори, либе, гори,

мойта мила майка

първа ми душманка.

На вода да ида,

либе да си вида,

и тя след мен дойде

вода да налива,

че сме изгореле

се́ за пуста вода.

В градина да влеза,

цвете да набера,

китка да увия,

на либе да давам,

и тя след мен дойде

цвете да полива.

Ах, гори, либе, гори.

(„Мама ми й дуишанка“)

Благоговейни ми о Христе братчета! Да не си помислите, ми са й изсипало брашното или умът изкипял. Смислих си роди и роднини, и млади години. Тук се тъй живей и в зандан сладко пей:

Гледай ма, либе, гледай, днеска съм тука, утре ма няма.

Аз ще да ида, дето са ражда черният пипер.

Тропай, бяло, тропай, двамата да тропнем.

Дръж се, дръж се, назлън Ташке,

бягай, бягай оттука, бягай, гидийо,

очите ми да та не видят, бягай оттука,

от туй грозно място, от тъмна тъмница.

Тук са не живей, иди при славей, гдето сладко пей.

Там роди и роднини и клъсти години, гдето агата се изтяга

и чорбаджията при него бяга.

Кърши, То̀доро, люляка, прави, То̀доро, мостове,

че ще да мине агата, агата със сестра ти.

Като няма що да ви пиша, моля ви, не ми пишете грях, 898 загдето ви попях, аз ще играя и вий, ако обичате, поиграйте, но свещенику не подобава и прочие.

Здрав съм, моля Бога и вий бъдете здрави. Като ви поздравя с приличните си и най-искрени поздравления и всички роднини и ранните и любими приятели, които още не са ни забравили, дай Боже, да ни не забравят.

15 юлий 1875 г. Диарбекир

Ваш о Христе брат п. М. Кънчев

Благоговейний ми отче п. К. Новачков!

Честното ви писъмце, написано при писмото на свещ. п. В[ел-чо] и п. Л[озю] на края, от 10 юний приех и много се зарадвах, като го прочета, за което ми пишете, и най-вече като сте в добро здравие, дай Боже, радвам се.

Също и аз съм здрав, само още куцам, но и мястото ми помага, нямам нужда от да ходя нашироко, но се изтягам като царски дюмбелин.

Вий сте прочели в библията, че Раят се нахожда между реките Тигър и Ефрат. Също и Джендемът (Адът) е в това място. Затова смея да ви се похвалям, че ни претеглиха през дяволските теглилки, та преминахме досега 15 баждарници и още 5 остава да преминем, та да се сравним в теглилата със святая Теодора. Извадиха ни от Джендема, та ни туриха в Рая 120 души; на четири ката лежим гръб до гръб, има две пътеки само, 899 деня и нощя под ключ (кофар), с един заход вътре в магарешкий рай, който се не изтича, но го с ръце чистим от неделя на неделя. Сега пазарихме сърбина Милоша, по 5 пари му даваме, от човек в неделята, та захвана по три пъти да го чисти. Много тахтаби и малки черни змийчета се намират в него и акрепи (скорпии), но само досега Анастаса Христя Попов[50] от Плевен са ударили, който като бясно куче ви три дни и три нощи и като на кученце му премина.

Благоговейний ми отче, вярувай, без огън живи горим и деня, и нощя. Изгоряхме живи, братче, за какво първо да ти разправям и пиша.

Дълъг и широк е пустий Диарбекир, яки и високи са стените на неговото кале, тежки са и турските синджири, проклет е от Бога тоя турски град, проклети са и мрачните и грозни тъмници, няма дъждец, няма росица, няма прохладен планински ветрец, няма нищо добро, каквото в нашите страни, каквото в нашата благословена България. Пече от небето арабистанско слънце, пече над главата ти като адски огън и мозъкът на човека ври в главата като в бакър (котел), керемидите се пукат и куршумът над джамиите се топи от това сърдито слънце. У нас слънцето изгрява за радост на хората и за веселие на добитъка, а в тоя пусти Диарбекир то изгрява само хората и зелената тревица да гори и суши. Нищо тука не весели, нищо не радва, се пустота и яд, 900 ето ти Рая, ето ти и Ада, братче. Само за турците, за камилите и за магаретата е направена тая земя, само тям е дадено да живеят там. Лежи турчинът под черницата, та се изтяга цял ден на голия хасър, гладен, и казва: „Аллах керим“ (Бог ще даде).

Отче попе! Това да не прочетеш пред баща ми и майка ми, но само им попей тая песен:

Провикна се поп Минчо,

в пуста тъмна тъмница:

— Бре, млади тъмничари,

юнак българчета,

не ли ви е жално

за вашите майки,

за старите бащи,

за милите братя,

за драги сестрици,

за дребните деца.

Я ги погледнете

как сълзи проливат,

как зулуми търпят,

как синджири носят,

как тежко проклинат

майчино си мляко.

Хайде, хайде,

дай… що ни мъчи…

От България, от г. Ловеч, ни докараха един нов гостенин, народност турчин, Али онбаши, той псувал светията си, великий пророк Мохамеда, и той сега е в наший рай.

И друг гостенин от православните араби, от Ерусалим, от село Римя (Ариматея). Неговата погрешка, че поддържал ерусалимския патриарх Кирила, който не прие да подпише схизмата. И той при нас, има отвън 5 души слуги, които му принасят едно-друго, много богат и много мрази гърците, не знай турски, но само арабски говори: „Сава сава куллюбургари… куллю урум миллети акрут — хенеет“ (Тука, тука всички българи добри. Всички гръцки народ проклет — хиниет).

Гълъб войвода[51] и него дотътриха, който беше в цариградския затвор съучастник в кражбата на моя сандък (но сега ще си го побия).

901 Захванаха да пускат по 6 души с 6 души вардяни на ден из града да ни пазарят и принасят с хамали за ядене кому каквото требува; аз стана три пъти излазям, нали направихме път, тя е лесна вече.

Имам за много неща да ви пиша, но оставям за в друго писмо. Засега като ви поздравя с приличните си и най-любезни поздравления всички ви домашни и изобщо роднини и приятели, моля Всевишнаго за драгоценното ви здравие и оставам в най-добро здравие.

15 юлий 1875 г. Ваш о Христе брат

Диарбекир п. М. Кънчев

Обичливо ми духовно чадо

уч. Петко Сивчев в с. Арабаджиево,

Честното ви писъмце от 28 юний приех и много се благодарих, като го прочета, загдето ми разправихте за изпита и отговорите на учениците ви, и ако не бях в същото време присъствувал, но като прочетох писмото, умствено присъствувах и видях отговорите на учениците ви, които сте се трудили да им вдъхнете в сърцата и развийте в ума. Радвам се, трудете се, защото вашите награди ще бъдат наградени не само на земята, но и горе на небето от самий Спасител, който сам говори: „Оставете децата и не им забранявайте да дохаждат при мене“.

Духовно чадо! Много се зарадвах и ви честитя бъдещата помощница, годеницата ви Тонка Широва, и дано бъдем и ний честити за сватбата ви да се завърнем и присъствуваме на тайната. О, каква голяма радост, дай Боже.

902 И още по-много се зарадвах, като ми пишете, че сте биле в добро здравие, също и аз съм така здрав, като не намисам диарбекир чебънъ. Засега няма що да ви пиша, ако обичате, прочетете писмата на поп К. Новачков. Като ви поздравя с приличните си и най-искрени поздравления, оставам в добро здравие и моля Бога за вашето.

16 юлий 1875 г. Ваш п. М. Кънчев

ДРУЖЕСТВОТО „КРИВ РАК“. Тука не знаят тая търговия, гдето нашите Хаджииванчевите и съдружие направиха, да дадат пример и научат тукашните диваци на една нова търговия.

Събраха няколко крави според сермията си, защото тука месото е евтино, 1 грош 400 драма, и говеждо месо не ядат тука. Закараха кравите на мера в село Чунгюш, та ги суватландисаха и кравите се много добре направиха. Доде време да ги колят и изработят на пастърма и суджуци. Докараха ги в селото Али Похар да ги колят и изработят. Това село е 20 минути от Диарбекир на запад страната, много чушми и вода има в него. Изклаха кравите, та ги изработиха и направиха хубава пастърма и суджуци. Но нали ни затвориха, не ги пускат навън да надникнат, а не в село стока да забиколят. Най-подир Георги Хаджииванчев с много прошения, та и рушвети, пари давание, пуснаха го с джандарите да иде да обиколи стоката си и да донесе и нам да вземем да ядем.

903 Кога отиде Георги, що щеш: кюрди носили на една страна, кучета влекли на друга, станало кожи, суджуци и пастърма дармадан. Георги се хвана за очите, та се качи на кривия рак. Ракът, като крив, не знай направо да върви, изкриви се и хайде пак в магарешкий куту шериф.

Мендизите Христо Илич и уч. Петър Берковски и тях докараха, та ги блъснаха в часа при нази, ако и да бяха царски мендизи да му работят безплатно шосета, то и нам са нужни да работят шосета за дребния добитък. Уч. Петър Берковски уж да се оплаче на вали кюрд Исмаил паша, да му каже: „Паша ефенде, сен варада олмадан йол волмас“ (Паша ефенди, ти догде си там, път не става), той му казал: „Паша ефенде, сен варада, йолмеден, йол валмас“ (Паша ефенде, ти там догде не умреш, път не става). Пашата извикал: „Хванете този кефирин, та му турете въже на врата, теглете този гяурин, та го обесете, тези царски душмани… теглете, та го обесете“.

Мюхтюпчията Али ефенди, секретарят на пашата, който ходеше заедно с Берковски, скочил, та целунал на пашата етекя, та му се помолил: „Стой, паша ефенде, какво ще направиш, нели видиш, че не знаят язика да говорят, моля ти се, паша ефенде, опрости го“, и пашата спрял, та го не окачили мръсните кюрди.

Този Али ефенди убеждавал Берковски да се потурчи, 904 ще му даде дъщеря си, да го направи зет и извади от затвора. Петър Берковски му хъкъл и той мислел, че навярно му се е обещал, затова толкова се молил зарад Берковски, и ако не се бил случил там, Берковски щял да омърси въжето. За награда, гдето работи, та черня на царска работа, та му прави шосе.

Земледелците не кяр, не зарар, догде село намерят, догде на земята пръстта харесат, то им изтече срокът на отпуската, та се върнаха в спокойното си място.

ГОЛЯМА ИСТОРИЯ. Чифте ханджиите Костито, Янаки и Станчо Попниколов, те отидоха да си прегледат стоката: наргиле такъмлъръ, каве филджанлъръ. И аз излязох и х. Станю заедно с тях, отидохме на Чифтехан. Хаджи Станю ги окайва и говори: „Голяма история това нещо“, и тъпче, та краде един наргиле маркуч в джеба си. „Дядо хаджи Ст., тя историята голяма, ами и маркучът голям, но гаче се намърда в джеба“. „Дядо попе, гледай си работата ти, тя голяма тази история, не е за изказване, ами и шише трябва, него как да купулисам“. „Как, пъхни го отзаде си под сетрето, че хайде из вратата навън“. „Ще кажа.“ „Не ти трябва, тя чудна история тази, всичко почупено, зян-зебил станало“.

Станчо Петров нищо не ходи да търси из Бахчалъ каве, като знайше, че всичко й разграбено.

ДВАМА ПОПОВЕ ЩЕ БЯГАТ. Станчо поп Николов от 905 с. Лопян, който беше от третаците[52], отишъл, та казал на Алня, хъпъсане мюдюрю, че двама попове ще бягат. За мене и поп Георгя[53] казал, но имена не казал, само двама попа; те влизат, нази повикаха, старите калугери[54], но те лесно се разправиха, като ги знаят от 20 години, като живеят там, а Станчо Попниколов как ще се разправи.

Ний си имаме управление и не познаваме от друго съдовище да се меси във вътрешните ни работи. Имаме си началник, съдия, членове и чорбаджиите са онези наши другари, които са осъдени вечно до живот.

СТАНЧО ПОПНИКОЛОВ СЕ ОСЪЖДА НА ЛЮЛКА. Станчо Попниколов отпървен отказваше, че не ходил при Алия да му говори за двама попове, че искали да бягат, но калугерите х. поп Теодосий и брат му х. Йоасаф засвидетелстваха, че Станчо говорил на Алия и че кога ги изпитувал миралаят, Алия казал, че буюклията, с големите мустаци, Станчо дедиклери (така нареченият), му казал. Даде се на вишегласие. Чорбаджиите извикаха Станчо: „Утре ще си върви и освободи. Не щем го в затвора, ний ще лежим зарад него, нека бъде осъден на люлка, не щем го при нази. Присъдата се свърши и Станча грабнаха на ръце, че от ръце в ръце го носят, кой както мой, така налага…“

Влязоха вардяните да го отърват, но и тях хубай наложихме. Това беше часът по едина през нощта. Георги Данчев се занимава, та пише на една плоча русалките как се къпят вечер в реките 906 и голи люлеят по върбите, да ги хектографира. Русалките белят платна и с бухалките ги бухат… на Георгя Данчева дирника.

Битите вардяни ни обадили. Часа по 3–3½ през нощта доде големецът ченгене Алия със 7–8 души при нази, та каза: „Нека излязат от вас двама вън да ни разправят кой дига бунт помежду ви“.

Георги Данчев остави си занимавката и каза: „Аз ще ида да разправя на тези кучета да разумеят…“. „Тук седи, Георге, не ходи, никого не пускам да излезе вънка, защото който и да излезе вън, ще го бият, догде бяло марзаванско пореве; те тука не можат и не смеят да ударят, защото знаят, че ще станем на турска могила“.

Юнашко сърце не трай, Георги Данчев глава върти и огън дъха из уста. „Ще ида, дядо попе, да разправя на тези голи цигани“. „Тука седи, Георге, не ходи, ще те добият“. „Ще ида, дядо попе, да ме бият ли, не можат ме бутна!“ „Тук седи, слушай ме!“ „Не ща да те слушам, дядо попе, ще ида!“ „Хайде върви, ама ще додеш с градобиен дирник“. „Градобиен дирник ли, ще ида, никого не слушам аз, тях мама им…“. „Хаде, не се бави, ставай. Алия-а, ето ресимджията ви провождаме да ви разправи, 907 ама като го отделите от нази, да му не отпорите дирника“. Алия: „Доволно, хаде да става да върви подире ни, не бойте се, ай сега ще го доведем, стига да ни разправи ресимджията, да узнаем кой дига бунт помежду ви, да ви не оставя на рахат“.

Георги стана и тръгна, аз го благослових и му казах: „Какво има да тегли този дирник“. Г. Данчев излиза навън и говори: „Дирник ли…“.

Вечерта се измина, съмна се, пладне стана, мръкна се, Г. Данчев няма. Вечерта часа по едина го докараха, едвам върви, отпрали му дирника.

„Как е, Георге, присне ли данока?“ „Добиха ме, да е… мама им кучешка. Още като отидохме в стаята на Алия, натиснаха ме, та седнаха двама на главата ми и двама на краката ми, на три неферя ме биха, та ме смазаха, дорде да се съмне, и ме хвърлиха при мръсните кюрда и сега ме изкараха. Ех! Смазан съм и хляб не съм хапнал един залък. Кюрдите ме молиха да си хапна малко сух хлебец, но мене от яд хляб яде ли ми се? От кожата си ще изляза“. „Ха-ха-а, Георге, даде ли им да разумеят?“ „Никой ми не е крив, дядо, хак ми й, ами не моя да седна и да полегна не моя, всичките кости ми смазаха“. „Хак ти й, който не слуша“ — всички извикаха. „Хак му й, който не слуша, тъй става — с градобиен дирник“. „Станчо направи да ядох този лобут, но и от него ще си го изкарам“. „Станчо няма погрешка за вашия дирник, нему й доволно, дето яде този лобут на хък сугеня…“. [за права вяра].

Писмо

от баща ми Кънчо Стоянов в с. Арабаджиево

Милий ми сине!

Краткото ви писъмце от 15 май, брой 21, приех на 4 юний и като го прочетох, разумях съдържанието и крайно се благодарих и неизказано развеселих и най-повече, като познах доброто ти здравие, и моля всевишний Бога да бъдеш всякога в добро здравие. В това писъмце ми казваш, че Стефан Илич от Цариград бил ви обадил благи надежди, че бил приготвил някой подарок, че като се опознай вашето невинно страдание пред чест. правит. и ви пусне да си додете, тогаз щял да го подари, ха. Ами аз, кога чуя тази дума, дали ще помня какво ще правя в нея минута, дали се мой страе моето наранено сърце, също на старата ти майчица от да не плачат до вижданието ни, но дано, милий сине, дано милостивий Бог помогнеше и чест. правит. се смили да ви пусне да си додете в милата си бащиния, та че тогава ще се разпуснат наште сърца.

Писъмцето ти от май 29, брой 22, приех и разумях съдържанието му, и писъмцето от юни 12, брой 23, разумях съдържанието му. Но аз, като не можох да ти пратя отговор наскоро, недей ми се сърди, защото много тежка работа имаме сега, затова и ти знайш, че в работно време чифчия человек, един час като изгуби, той губи стотини грошове.

Милий ми сине, във всяко от писмата си ми пишеш, че ако има человеколюбиви хорица от отечество да се потрудят, лесно щяло да бъде вашето освобождение, и наистина, че било тъй, нашите граждане беше страх да не ги избесят, като продумат пред някой бей такваз дума, но сега, откак е ходил Слави Тошооглу в Хасково, понасърчи ги малко. Веднъж в едно събрание, като биле събрани някои от гражданите, между които бил и Емин бей при тях, отворило се дума за вази и тогази х. Господин, като го попитал няма ли кабил да се простят тези хора от правителството, той отговорил: „Ний чакаме да ни помолите, че да се потрудим дали ги моим измоли“. Тогази х. Господин[55] отива при другите общинари и като разправя работата добре и като се съгласяват всички, отиват при Емин бея и х. Таираа да ги попитат как да направят жалбата, а те им разправят добре, но за да изпипат работата по-здраво, дали ще има да стане някой зарад вази кефил, те издали такваз дума: за всякой от заточениците да намерят по няколко кефили да си ударят емзите и тази дума се издаде на 3 юлий; на 4-ий, в петък, аз проводих Георга ранко на Ахиево да обади на Недялка и Димитра Нейкови, че се искало кефили зарад вази, и те като склонили, той отишол на Ахърито и на Голямо Кадиево, и те като склонили, а поп Костадин Новачков отиде на Боздуванджий, Топракхисар, Трънково и Талашманлий и като им заповяда да вървят на 5-ий същаго в събота рано в града да си направят емзи, и те на драго сърце сбират се всички и отидохме и от нашето село около 20 всички в града, и като накараха да си направиме емзи, после, като видяха толкоз емзи (53), после им казаха, че толкоз емзи не трябвало, а само 910 родителските емзи да се ударят, и тъй се направи жалбата само с нашите емзи. Изпратихме жалбата до пловдивския владика Панарета да я прегледа и подпише, че после да я поднеса на пашата да я подпише, че да я изпратят в Цариград; прати я на 14 юлий, но не знам дали я прати в Цариград, а отпървен, както бяха нагласили да отиват майките ви в Цариград да се молят, то се развали. И с тази жалба дават ни пълни уверения, че подир два-три месеца ще си додете, дай Боже да бъде тъй. Чуваме, че от Чирпан имало един големец бей, той намерил първите ви истиндаци, които биле изкрити, и сега според тях работят всички. В Пловдив всички склонили, а само един грък не склонявал, но то и без петля се съмнува бъзикерет. Дето ми пишеш, че дядо Петър Сливков[56] ви писал, че от селата не отивал никой при него, той май криво ви писал. Аз, колко пъти да ида на пазар, се ходя при него и по някой път ходя максус зарад това. А п. Енювите братя хич не са дохаждали в града да видят какво се върши и жалбата без тях се прави, и колкото пъти им пращаха известие, те пак не додоха барем веднъж при хората. От Сеймен, толкова далеч, та че додоха, а те никак не се окадиха да видят какво се направи.

Сеитбите прекарахме, милий ми сине, живо и здраво, ами дано милостивий Бог помогне и милост, чест. правит. се смили за 911 вази и ви пусне да си додете, та че тогива ще видим всичко, за каквото ти се хвалям. Жетвата тази година май се продължи, ама ний пак ранко поженахме, защото бяхме мнозинка, 24 души. Жетвата заловихме на 3 юний и свършихме на 12 юлий. Наженахме жито кръстци 120 ¾, къзълджа 80, ечемик 35 ½, ръж 14, юлаф 15 ¾, сийрек една кола. Мисир има таз година баш бой, а просо няма, защото не можа да вали навреме дъжд. Само ний имаме малко просо, и то изкопахме от корията ново място и валя една отебере росица, и ний го сяхме, подир удари един добър дъжд пак на него и то стана отебере. Питаш ме за пчелите станаха ли. Бяха останали сама 6 майки, но дадоха по три рояка, та че като падна една сутрена една дебела барсара, та зарад туй не можоха да се направят добре, а някои, гдето са по-слаби, тях наместихме по две в една кошара. Тази барсара поразвали и житата, защото бяха още зелени, сега екините са май гечмя.

За коня питаш стои ли още и ако намери цена, да го прадам. Конят веднъж намери цена 660 гр. Аз не го дадох, другий път го трампнх с една кобила и дадох 80 гроша юстя, но кобилата е добра. Кончето, гдето ти казвам, е онова конче, гдето го разигравах срещу дяда владика, дано бъдеш честит да го ездиш и ти, че да видиш кон.

Сега направихме нова плевня, вехтата развалихме, защото познах, че няма да я оставят тези проклетници — те изгориха половината села, да ги убий Бог и да ги порази. Сега, като не можат да чакат да напълнят хората плевниците си, те захванаха 912 да палят копи със сено. На свата Гергана запалиха три копи, но само една изгоря. Двете отърваха. Кръстци режат по къра. И като няма засега що да ти пиша, оставам в добро здравие.

28 юлий 1875, брой 8 Кънчо Стоянов,

с. Арабаджиево също майка ти,

(…) децата, Пенка (…)

Милий ми тате!

Краткото ти честно писъмце от 26 юний приех на 20 юлий и като го прочетох, разумях съдържанието му и много се радвам, като ме съветуваш да бъда покорен и послушлив на дяда, баба и чичови, и още повече се радвам, като ми казваш да остана и тази година във II клас заедно с притурените ни предмети. Досега, откакто [са] отворили училището, учихме тези предмети: аритметика, граматика, землеописание, катехизис, а всеобща история не учим — наместо нея физиология (…) Пет предмета уча сега, та че оттук нататък ще ги наредят учителите. И оставам в най-добро здравие.

Твой син Теню Попминчев

Поздравявам те аз, Кънчо Попминчев.

Поздравявам те аз, Вълчо Попминчев.

(…)

913 Едноутробний ми братко!

Братската свята любов, която от ден на ден силно и по-силно се вкоренява в сърцето ми — деня цял ден стоиш в ума ми, а нощя, щом като заспя, и ти си пред очите ми и се разговарям с тебе тъй свободно, както от попърво, но когато се събудя от съня си и ти тозчас се изгубиш от очите ми, и тогази да знайш, о, мили бати попе, в какво положение се намирам! Дано милостивий Бог помогне и дано се смили честното правителство за вашата невинност и ви пусне да се завърнете в обятията на милата ни бащиния. Их, братче, кога ли ще бъде този свят и преблаг ден 914 за вази и нашето виждание? Че да се прегърнем и целунем братски. Дай Боже, но по-скоро да бъде.

Пишеш ми в писъмцето си да ти пиша за всичко напространно и по-честичко, но както ти казах по-горе, че нямам свободно време, аз, ако да имам сгодно време, ще ти пиша с всяка поща по едно писъмце, но какво да направя, като работата ме не оставя.

Пишеш за лозята да оставиме дълдърми. Това ний знайме и го изпълнихме. Асмичката тази година има около 10 оки грозде. Аз й направих чардак тази година и е добър, но много едро и черно грозде има; има един салкъм около 2 ½ оки. Пишеш ми, че си разбрал вече сметката на т[ърговското] з[емледелческо] дружество, и ми казваш, че не сме на добре, дето сме ти пратили 7 лири тур. от лечалата. Само това не е моя работа, това остава татюв отговор, но той, каквото го и ти знайш, че не дава да му продумам дума за парите. Та да знайш колко мъчно беше, дорде да го принудим да тури парите в дружеството, ама това беше се́ на б а т я С л а в я р а б о т а т а. Той и мене беше убедил тогава да викам на татя да ги не дава, щото ти щял си там д а о с т а н е ш, а пък като тури тати парите в дружеството, до някое време твоите деца щели да имат много пари и пак щели да делят с нази барабар. И аз тогава бях аджемия, убедих се. Подир хвана да ме гризе съвестта ми и за малко време пак влязох в първото си мнение. И тогава, като се сбера при поп Костадина Новачков, разказах му всичко, каквото ми говори тати и бати. Тогази, като захванахме работата на здраво, 915 извадихме парите подир първото тримесечие и даде 350 гроша от тях за лихва. Когато ги вложи, толкоз се падаше лихвата и сега сме май на партия помежду си, но не дип голяма и да ти кажа как стана: едно, бати май не държи право работата си, тегли май къде джоба си, а ний става няколко пъти подирюваме, а пък и ти знайш, че тати не придирва дип на тънко сметките му; когато закара кола жито на пазар, та го продава, подир като си доде, ний като го попитаме как продаде, колко минува житото, той ни казва: „Вий ли ще ми дирите хесапа“. А кога иде при татя, подаде му, колкото иска пари и той ги изсипе в кесията си, нито четени, нито нищо. Попита го колко пари похарчи, той му отговори изобщо: еди-колко пари похарчих и тези останаха, та че си отива по работата. Оти не го попита колко пари похарчи и за какво ги похарчи, кое за колко гроша купи? Да изпита добре, та че да сравни похарчените пари с готовите и ний да кандисаме и да имаме един на други уверение. Аз тази година ми се иска да държим тефтер общи за всичко, но знам ли дали ще ми склонят на думата, май нямам уверение.

През първите дене на юлий тати се поразболя, от ден на ден падаше по-зле, на 12-ий същаго накара ни да съберем всичките си сестри и зетьове. На 13-ий, в неделя, всички надодоха и му светихме маслоосвещение. Подир маслоосвещение ядохме малко хляб. Сетне тати ни повика сичкома, поп Сивчо беше тука, двамата учители и още някои други комшии. Отдели на сестрите ни две ниви, Хамамдере и Тюркменйорду, 916 да си ги разделят помежду си, и по пет овце на всякоя подир смъртта му, тогази тримата казаха: „Ний не щем нищо да вземем“, също и сестрите ни, и те тъй казаха, но едната от тях нищо не продума, т.е. Димка. Също и той не склони на татювите думи. Подир чуваме от хората, че хортувал: „Аз искам барабар да ми отдели, а той ми дава едно кьоше“. И подари на училището 2½ тур. лири и на черквата 2 ½ лири тур. и с това си остана. Но сега е здрав и хвана да ходи и на черква, и накъдето му се прище. Подир, като хвана да пооздравява, аз попитах: „Няма ли да си взел от батювите попови пари някой път?“. Той, като си помисли, казва: „Взех веднъж толкоз, други път толкоз“, и като ги събрах, излязоха 1500 гроша, може и други да има, но като не ми дава да го попитам повторително, с тези се свърши и разправи.

За децата се най-много спирам. С батюви искат да ги накарат да пасат воловете, а не да ходят на училището; те кога ги накарат с воловете, аз ги пратя на училището и от туй се поспре[чка-ме] малко нещо, та че базикерет; и тати им уйдисва да ги кара, но аз татя, колкото за децата, убедявам лесно. Теню и Кънчо цяло лято в жетва са ходили в къра, но кога направиха ваканцията, тогава взеха да ходят. Теню се учи да жене, вода, хляб носи, а Кънчо беше бавач на наш Кънча и като се свърши жетвата, като отвориха училището, пак взеха да ходят редовно. А какин Тонин Теню от Гергьовден досега не е стъпал на училището и няма да иде, догде не се повършей, той тъй е роден — редовен воловар. И миналата година беше също, затова и изпитът му беше слаб от другите си съученици.

917 За писъмцето, което беше до селските ни аази, аз го поднесох, според както ми поръчваше, и го прочетоха учителите на ихтияр-мезличи [съвет на старейшините] и те някои благодариха и желаят да работят оттук нататък за по-скорошното ви освобождение.

Преводът на писмото за Иисуса Христа се изгуби, вземаха го да го прочетат поп Сава, учителите, та че те го изгубиха. А писмото, дето беше до духовното дружество, поп Иван[57] го взе, та че не се чу, нито се видя и като го попитам за него, той ми казва: „Не мойме да се съберем сичкома и още стои“, и дано се не съберат, според както казва той.

И като няма друго що да ти пиша, засега оставам в най-добро здравие.

Твой едноутробний брат Георги Кънчев

28 юлий 1875, бр. 8

с. Арабаджиево

П. П. Има много да ти пиша, но не ми остава време и моля ти се да не ме издадеш пред наште. И питай поп К. Новачков нали е наистина, дето ти писах (…)

Аретликът ти Илчо ти даде един наполеон (91 гр.), но не го пратихме, защото ще се изгуби, тъй ни каза Слави Камбура.

Същий

(…)

Писмо

от Илча Тодоров от с. Арабаджиево

920 Кузум аретлик!

С настоящото си писъмце ви явя, че съм живо и здраво, тъй също и съпругата ми и децата ми, освен момчетата ми, които се поминаха тази година, но Бог ме дари с друго момченце (…)

Аретлик, много те обичам и в знак на обичанието ми провождам ти един наполеон (91 грош). Премного се радвам, защото има вече пълна надежда за конечното ваше освобождение от гибелното ви заточение, от мрачните диарбекирски тъмници, защото направи се обща жалба, в която се подписаха турци и българи, и бейове тъй също, и от наше село си направихме 25 печата, 921 но всички не ни викаха да ударим печатите си, удариха малко хора, че не знам ний ще удряме ли нашите печати или не. Това същото направили и в Чирпан, Хасково и Пловдив. Има вече пълна надежда и дай Боже дано се видим лице в лице и да се прегърнем като искрени приятели и тогава да живейме по-добре и по-добре да си ходим на гости, отколкото е било преди.

Много изобилие има тази година в нашата кааза. Тъй и в нашето село. Старий екин е баш бой, берекет, от кило семе излиза 3–4 кръстеца, мисирате са добри, просата сяхме преди Петровден три дни, че да видим ще станат ли или не.

Захванахме да правим селски беглишки хамбар и дуварът му хамен излезе. Мястото, дето захванахме хамбаря, е при демерджийский тезгях, 20 разкрача дълъг и 10 широк, 15–16 педи висок. Този хамбар го прави един брациговалия, кесим за 7800 гроша: дъските и гюндюлюците от него, а кирпичът, керемидите и екмекмасрафът от селото. Най-сетне свършвам, като оставам завсякога

28 юлий 1875 г. Твой верен и искрен аретлик

с. Арабаджиево Илчо Тодоров

Писъмце от един наш райский брат

в Диарбекирската тъмница

Дядо поп Минчо!

922 При многото добрини, които съм видял от вази и за които ще ви бъда признателен до живот, моля ви, сторете и тая последната, като ми заемете няколко гроша, догде вземем месечините си, защото едва се сега дигам от леглото, но като нямам пари да си купя или малко месо, или едно пиле, за да подкрепя стомаха си, за да се заловя пак на работа, то аз пъшкам от слабост и едвам снощи бях честит да сръбна няколко лъжици проста чорба. Уверен на вашето человеколюбиво сърце, оставам с надежда.

Тука Ваш покорен и признателен слуга

875, август 7 Мирчо П. Попов

* * *

МИР МОХАМЕД. Мир Мохамед повдигна няколко стотини кюрди против турското правителство в някое място, наречено Боджак. Диарбекирският валия кюрд Исмаил паша изпроводил от Диарбекир 100 души конница и 150 души пеши заптиета да го изгонят или жив уловят. И да го докарат жив и в тъмница затворят, железата от краката му сами се отключвали и никой го не види вечер кога излиза от затвора, и законът им не дозволява да го обесят, защото е от поколението на великия им пророк Мохамеда.

В Цариград от затвора избягна и от диарбекирската тъмница. Три пъти затварян, се́ святий пророк го тайно освобождавал.

Тези наперчените, които отидоха да гонят Мир Мохамеда, 923 върнаха се всички без уши. Мир Мохамед не правил никаква битка срещу царските заптиета, но ги изхваща, та им изряза ушите и ги изпроводи, та си додоха живо и здраво в Диарбекир, а ушите им изпроводи подарок на кюрд Исмаил паша да ги направи на пача да яде. Кюрд Исмаил паша проводи войска да го гонят. Мина се около един месец, докараха на Мир Мохамеда жена му, двамата му сина и тримата братя, но бяха в гюз-хапуза [под наблюдение], във второто кале сарая. А други мирни кюрди по селата докараха с камилите им заедно около 200–300 души, та ги блъснаха в един зандан, та измряха от глад и въшки това лято 1875 година.

Жената на Мир Мохамеда, син му и братята му ги освободил великият им пророк Ресул Аллах хак Мохамед една нощ, та се не чуха, нето видяха. А от затворените в тъмницата, които бяха останали 50–60 души живи, освободиха ги, та си отидоха голи и боси, сиромаси невинни кюрди. А за Мир Мохамеда казаха, че бил избягнал с другарите си в индийската держава или в Маршумуниската.

МАР ШУМУНИ. Мар Шумуни е по народност сирянец, калугерин (святи Симеон), живей си на един манастир, оттам си управлява народа в державата си. Границите му са: 924 Египет, Русия и Турция. Може да вдигне до 20–30 хиляди чакмака на бой, но никой го не закача.

В державата му народът са само християни, по народност сиряни; освен другото художество се занимават най-много с копринарство и голяма търговия въртят с коприна (свила). Турчин ако влезе в земята му, който го убий, плаща 60 пари кан ахчасъ [кървава отплата] (…)

Този калугерин като умре, турят друг, пак Мар Шумуни.

Един прочут разбойник, който върлуваше по багдатските пътища, на когото турското правителство не можеше да намери никак колая да го хване или изгони от туй място, гдето се беше загнездил, кюрд Исмаил паша се условил с Мар Шумуни, ако намери колая на този разбойник, да го убий, ще му даде един кат дрехи от най-хубавите с капота заедно.

Мар Шумуни доде с 6 души негови хора и носи на разбойника главата, набита на копието му. Турците, като го видяха, много настръхнаха и казаха: „Как може един кефирин, един гяур-кешиши да носи главата набита на маждрака си тъй лично на един турски бабаитин, това коранът им не дозволявал. Помъчиха се да го спрат и да му не дадат подарока, но той седя един месец, взема си дрехите, та ги облече още в Диарбекир и си отиде с хората си. Диарбекирските проклети кучета скърцат зъби върху Мар Шумуни, но той се не стряска, страшни телопазители има, но той още по-страшен…“

925 ШАХИТ ШЕХ ЧУБУК. Захванаха да говорят из Диарбекир, че ще доде в града Шахид шех Чубук, който носи налъма на великия турски на Бога първи пророк Мохамедовата валиде джаваир фатме на главата си. Голямо приуготовление се готви за посрещанието: тълпи, тълпи турчета, накачили се на дървени коне, не може християнин из улици да премине небит и [с] пукната глава.

Кюрд Исмаил паша с войска и джандари: ходжи, молли, кадии, дервиши и тек текишени [отделни аскети], със сатъри и конски опашки, сандак-еръм шерифи [служители на свещената каса], и белия си ат, със сукна и сърма облечен, на когото ще се качи и възседне Шахит шех Чубук с налъма на пророк Мохамедовата майка джаваир фатме хатун ханъм валиде [скъпоценната госпожа майка].

Турци, кюрда, кадъни с турчетата си, не се минува, изпотрепали християните в този ден, та ги накарали из миши дупки да се наврат и впазят в този ден недобити; ако е изнесен нацяло сандък-шерифът им, на корана им пише, че който не е от хак-динисляма им, да се не оставя жив да живей кефир-гяурин между правоверните поганци турци: или да приеме на хак-динисляма вярата и обреже, или посече и изтреби от света; но тези са таклит само във вид за такива светни кога посрещат и на бойното поле, кога отиват на битка срещу голяма сила умти Мохамеди.

926 Хах гелиору (Ето иде) — из сарая се дигна една пръдня, та умирисаха на Хазрети Сюлейман джамията, в която най-напреж иде да се поклони със светия пиклив налъм.

21 топа гръмнаха, показа се един черен джунест арапин, на бял ат възседнал, кюрд Исмаил паша го подпира и кадията и много турски ходжи и дервиши с конските опашки викат: „Я! Аллах! Ах“. Влиза свята шех Чубук в Хазрети Сюлейман джемиси, та ги намазкалдиса. Клани ги вън срещу джамията, кога седна да ги намазкалдисува, всички седяха на колене и гледаха срещу юг, а той насреща им, на колене, пет разкрача отстранен, гледа насреща им срещу север, пей им и ги клангучка. Изкара молитвата си за живите, обърна ги към изток за умрелите им да се моли и свърши намаза…

Захвана проповед и проповедта му в зачалото беше тази: Светът бил едно голямо дърво и това дърво имало много клони, от тези клони всеки народ хванал по един, но дървото било турско; но тези, които са кефири, подпериз [идолопоклонци] гяури, те всички биле под динислямската сабя. Ако и да се сърдели, кога им речат кефир или подпериз гяур, но те от Бога биле дадени тям за исири, защото не познавали правата вяра.

Да скочиш, да вземеш оня пиклив налъм, с когото е ходела в халето джаваир фатме молла ханъм валиде султан, че да го пухаш по главата; бе, ешек пезевенк. Ний сме подперизи, 927 че се кланим на дъски с изобразени образи, че да го забереш по главата: ами ти къде си нарамил тоз пиклив осран налъм, та му се кланиш и толкоз чест въздаваш — това не е ли подперизлик гяурлук бе, кефир керата гяур, подпериз, пезевенк, че в главата с налъма и с лайна в устата.

Казуваха, че гдето го завели на определените конаци (палати), за него ката вечер му завеждали по едно бекир-момиче да му слугува, за да им осветява къщите.

На кюрд Исмаил паша ханъмката, пашовката му, занела шекерлии курабии и една мушмула, с мед оцапана, да я мумбареклендиса и натрий святия пиклив налъм на устата й…

Шахит шех Чубук сидя 40 дни в Диарбекир и беше като панаир при него. Когато го изпроводиха, та си отиде, белият ат, когото беше възседнал, кюрд Исмаил паша го предаде на 4 души слуги да го гледат и догде да умре този ат, няма никой да го възсяда, така ще го гледат. Нямал право и самий султан да го възседне.

ДИАРБЕКИРСКИ СВЕТИИ. В Диарбекир има различни светни, едни много хубаво пеят от врата на врата и нищо не приемат подарок, за един ден може до 100 разкрача да извървят, кога захванат да пеят; през врата им много броеници.

Деня пеят из града, а вечер лаят като кучета цяла нощ, догде да се съмне, на медресето (мечита), при Урумкапусу. Казувай, 928 че в този мечит имало и една кървава сабя, която висяла на въздух и капела кръв от нея, кога имало бой Турция с някого от гяурските царе. На тези светни пилафът им се принася за ядене от правителството.

Има, които, като се запре на едно място, зине нагоре: алла-хоп, алла-хоп, така говори, догде се запени като бясно куче, падне и примре на земята и като се околеби от преструвките си, стане, та се премести 10 разкрача и пак захване, и те не приемат никакъв подарок.

Има, които, като се запре на едно място: я аллах, аллах, бин грош истернъм (я, Боже, 1000 гроша искам). И това му й този ден думата. Каквато дума си науми, нея говори, но не приема подарок.

Има други дервиши с големи кюлафи, които ходят от врата на врата, та пеят и дрънкат с дайрета, те са вратопоклонници (дер — врата, виш — поклонник), те приемат, кога им подарят нещо.

Има едни дервиши неженени (като нашите калугери), те са много набожни, хрисими и кротки като божи кравички.

Просяци и черни диарбекирски кучета — не се преминува от тях из мръсните тесни, нечисти, проклети диарбекирски улици.

КЮРД ИСМАИЛ ПАША. Кюрд Исмаил паша бил прост онбашия, от онбашия възкачили го на юзбашия и като такова място положението в Диарбекир, никакъв паша не можел да се задържи. Исмаил юзбаши, прост кюрдин, неучен, 929 умеел как да си възвиши чина, та да стане паша. Побута кюрдите, та ги повдигне в някоя страна против правителството, а сетне иде, та ги нападне и съсипе. Тъй-тъй, най-сетне го препоръчал един паша, че освен Смаил юзбаши, ако да бъде той един паша в Диарбекир, може да уреди града и съсипе кюрдите, а пък друг, какъвто и да бъде, не може уплаши и съсипа.

Ето изведнъж кюрд Смаил юзбаши се възкачва и става кюрд Исмаил паша, валия в Диарбекир. Научили го само името си да записва и това му й всичкото учение.

Стана 10 години, 11-а постъпя, как е постъпал валия в този затънтен пусти град Диарбекир, станал като княз, скоро и султана ще забрави, не ще да иска да го познава. Като доде понякогаж в петъчен ден на Хазрети Сюлейман джамиси в сарая, по три часа се търкаля като магаре в джамията.

Веднъж изпросихме от големеца да проводим Сливков и К. Доганов, когато излиза от джамията, да му се помолят да ни пусне, стига толкова наказание за хората да теглим. Излязоха, та го чакаха. И като излезе от джамията, помолиха му се, но той каза: „Аз нищо не можа ви помогна, защото съм и аз един аргатин като вази“.

ОТИДОХМЕ ДА ВАКЛИМ ВЕЖДИ, ИЗВАДИХМЕ ОЧИ. Стефан Сливков и Костадин Доганов, за да му се поклонят, наведоха се до земята да му сторят тимилле (синджаде, турски поклон). Стреснаха катъра, когото беше възседнал кюрд Исмаил паша, та го подплашиха — хаде пашата в земята. Ний аслъ запрени, Алия големеца ни загряха го защо ни пуснал от затвора да излизаме насреща му, който не искал да ни види пред очите си.

От диарбекирските общини много наблягаха да ни извадят от тези пусти зандани, но не дава никак да му смислят тоз проклетник. Келданецът Данаил ефенди, един от най-влиятелните в мезлича, 930 много се труди, но и той не можа да сполучи. Ний телеграми удряхме, прошения проваждахме в Цариград до Бабаалието, нищо не можем да научим. Най-подир наговорихме се двама-трима да го убием този кучер, кога доде да се клани в сарая на Хазрети Сюлейман джамиси, че каквото става, да става.

Отидохме с Костадин Доганов при арменския владика Филипое, който беше от руска Армения, от Ечмиадзин, знаеше и руски, и славянски да говори, разговаряхме се славянски, български, както да й, споразумяхме се. Казахме му и какво намислихме да направим. Той ни спря от тази мисъл, която сме намислили да направим. Каза ни, че му минало на ухо, че зарад нас дошло нещо от Цариград, но го криели. И още каза ни, че захванали да удрят тайни печати за изпъжданието на к[юрд] Ис[маил] паша. Вардяните, които бяха с нази, слушат, като се разговаряме, но какво ще разумеят.

КЮРД ПАША И ВАН КЬОПЕ. Филипос, арменский владика, след нашето ходене при него станал, та отишъл на 931 мезлиша-дивани темиз, та поискал от кюрд Исмаил паша заповедта, която дошла от Цариград зарад заточените българи. Кюрд паша отговорил, че такава заповед не е виждал; лаф по лаф, хубай се скарали и кюрд паша досега никой го не бил тъй без страх посрещнал и затова казал на владиката Филипоса: „Знайш ли ме аз кой съм“ — изговорил пашата. „Не ви знам“ — отговорил владиката. „Аз съм кюрд паша“. „(…) Аз съм пък ван кьопе Хубай ме познай, паше ефенде“ — и излязъл из мезлиша.

Тази нова радост ни донесе Еванес ефенди Харитинов, банкеринът, българский благодетел в диарбекирските тъмници.

* * *

Писмо

от нашите третаци, които се освободиха, от г. Скендерун

Братя състрадалци българи в Диарбекир!

Приемнете братското ни поздравление от всички ни до всички ви, които се намирате в Диарбекир.

Нашето пристигание в Скендерун стана за 16 дена, т.е. на 28 октомврий, вторник вечерта. По пътя много добре преминахме, но за наша чест не заварихме навреме вампор, който да ни пренесе през морето, та ще чакаме тук 10 дена, догде пристигне вампор да върви за Цариград. Карантина тук няма, за до Цариград не знайме, защото едни ни казват, че на Измир ще вардиме, а други казват, че нямало нигде, затова не можем ви яви положително. По тези причини, 932 като ще се бавиме напусто толкоз време тука, ще видим мъчнотии за дребно, защото всичко нещо е много скъпо, та се страхуваме с какво ще преминем до Цариград, защото и на вампора казват, че взимат по 335 гроша, че било зимно време, та за 10 дена отивал вампорът до Цариград; но както и да е, ще мъчиме каквото можеме, само здраве да е.

Много сме в неспокойствие, догде да се научим за вашето освобождение от затвора, не знаем в какво сте положение днес; и като няма що друго да ви пиша, оставям, като пристигнем в Цариград; ще ви пишем оттамо втори път.

Ваши състрадалци и братия Тоне Ив. Крайчев, Станчо поп Николов, поп Стоян, Марко Йончев, Стоян Стаменов, Митю Петков, Станьо х. Иванов, Петър Цаков, Иван Петков.[58]

Поздравление на всички братя българи. Братя, пристигнахме живо и здраво в Скендерун, оставаме в добро здравие.

Милош Василов

Поздравлявам те особно, г-н Христьо Илич. Писмото, що ми даде, предадох го на Димитра Фур[наджията] в Скендерун и той го прие и разумя що му пишете; книгите когато приел, сандъкът бил строшен, но от книгите каин няма, всичките са при него и аз ги видох наредени на една полица, и ризи имало, и них ми яви и каза ми, че ще ги събере в един сандък и ще ви ги проводи по-скоро.

29 октомврий 1875 Ваш завсегда брат

гр. Скендерун Т. Ив. Крайчев

* * *

МАРКО ЙОНЧЕВ СЕ ПОДМЛАДИ КАТО МОМЪК. Марко Йончев беше за три години наказан. Този тетевенец беше богат, чистник и много тамахкяр, пет пари не дава на един, 933 от които сиромаси имахме помежду си. Беше побелял: глава, вежди, клепачи, мустаки като сняг бели. От Хасково Янаки Тодоров беше кожухар, та знаеше всякакви различни бои да прави. Убедил Марка Йончев, та му вапсал глава, вежди, клепачи и мустаки уж за черни, а той ударил зелена боя; пуста боя, колкото по я мий, по-зелен става, догде да се измий, минали се около 40 дена. Не може да се покаже, защото никой не видял такъв ренксих человек.

ОЩЕ ЕДНО НЕ ПРЕКАРАЛ, ДРУГО МУ ДОДЕ ДО ГЛАВАТА. Влезе една котка при нази в пещта, в която без огън живи горяхме. Момчетията я хванаха, та я завиха в новия юрган, когото мислеше Марко Йончев да занесе в отечество, като ще си отива вече след един месец.

Марко Йончев и той се смей и се по-много радва, че ще разиграват котката под негова нов юрган. Котката завита под юрганя, захванаха да й пеят и удрят юрганя отгоре с една тора, усукана от пояс. Котката мечи и скача под юрганя, та се къса, всички се смеят, а Марко Йончев най-много (Марко Йончев беше много стиснат и сребролюбец). Кога развиха юрганя, котката с ноктете си му покъсала отвътре чаршафа и го оцапала, мат и маскара направила, не се задъхува при него от котинска миризма, а не чистникът Марко Йончев да се завий с него.

Марко Йончев, като ще си отива, не припознава нашето управление да се жали, но се отнесе до големеца и той, сърдит, 934 защото го наказа кюрд паша зарад нас, искаше строго да накаже онези, които бяха се подиграли с Марка Йончева юрган.

Големецът доде и захвана строго да изпитува кои са тези, гдето се тъжи Марко от тях. Всички извикаха: „Не щем тогози при нази, който утре ще си отива, а нази не оставя у спокойствие. Махни го оттук, ний ще лежим зарад него“. Големецът няма що да стори, прибра Марка Йончев, та го тури при голите кюрди, в затвора има още 20 дена да излежава. Марко Йончев реве, та се пука. Алия големецът му взел едно бяло меджидие да моли да го приемем при нас и нашето управление му взе две за сиромасите, та го прости и прибра за 20 дни, да бъде спокоен в магарешкий рай, при нази, защото се опрощава вече с него.

БЛАГОВОЛНА ПОМОЩ, ЗА ДА ИЗПРОВОДИМ ЕДНА БЕДНА БЪЛГАРКА, ПАРАШКЕВА, С ДВЕ ДЕЦА, РАЙНА И ПАВЛЯ, ОТ ДИАРБЕКИР В РОДНОТО й ОТЕЧЕСТВО ВЕЛИКО ТЪРНОВО В БЪЛГАРИЯ:

Марко Йончев гр. | 41
Янко Т. Кочев | 20,20
Дончо Д. Аладжов | 20,20
Петко Милев | 10
Станчо Петров | 20,20
Костадин Доганов | 20,20
Георги Хаджидечев | 20,20
Пъшков | 20,20
Марин Поплуканов | 20,20
К. В. Сербезов | 10,10
поп Стоян | 20,20
Тоне Ив. Крайчев | 30
поп Георги | 20,20
Дачо М. Мръвков | 20,20
Марин Ников | 10,10
Петър Цаков | 15
935 п. Минчо Кънчев | 20,20
уч. Илия[59] | 5
Дико Тодоров | 10
Петко Даков | 10
поп Еню Попдимитров | 20,20
Иван Петков | 15
Вутю Пелов | 10,10
Филю Поппетров | 10,10
Митю Петков | 10
Анастас Хр. Попов | 20,20
Гавриил Г. Брънчев | 10,10
х. п. Димитър | 10,10
Бойчо Русев | 20,20
х. Теодосий | 20,20
Станчо Попов | 20,20
Иван Ветев | 15
Станю Хаджииванов | 20,20
Стоян Стаменов | 20,20
Мирчо П. Попов | 10
Ковачев | 5
братя х. Ив. Минчеви | 30
К. Тодев | 15
Янаки Тонев | 10
Иван Хекимина[60] | 5
Вас. Б. Бошаранов | 10
Дончо[61] | 10
Илия[62] | 15
Вутю Ветйов | 10
Йоасаф Поппетров | 10,10
дядо Стоян[63] | 5
дядо Иван[64] | 5
Димитър п. Стефанов | 5
| Всичко: 736,30 гр.

Тази бедна клета сиромахкиня Парашкева, родом от Велико Търново, била дадена на един турски чиновник слугиня, който, като се вдигнал от Търново, та отишъл в Цариград, от Цариград в Диарбекир, Парашкева като порасла, поискал да я потурчи и вземе за жена. Това като научил православний арабски владика, вземал я, та я оженил за Йоасафа Булосов, един от православните араби. Мъж й, Йоасаф, отиде къде Басра да печели и умря там, а жена му Парашкева остана бедна сиромахкиня с две деца, Райна и Булус (Павли), която сега изпроводихме с третаците да си отиде във В. Търново с две арабчета. И каква радостта на Парашкева, кога си тръгна, е неизказана и не мой се описа…

МЛЕКАРЯТ АРАБ МИХАИЛ. Михаил от православните араби дохаждаше сутрена на зандана, та продаваше мляко да си купуваме. 936936 Научиха се вардяните да му взимат млякото и не му плащат; захвана да не дохожда. Една сутрена доде. Сливков и Доганов излезнаха да си вземат млякото, вардяните разплакаха млекаря и те се скараха с тях, и вардяните скочиха да ги бият. Тези вардяни вмъкнахме в рая, чу се глас „Аман гетик“ (Олеле отидохме). Кой как доде, вмъкнем го вътре, един по един намъкнахме ги вътре. Останал беше само един, не знам къде се беше захласнал, тича, та доде до вратата; като видя какво се работи вътре с другарите му, помъчи да се върне, но аз като го хванах, та му преклекнах, намери се в средата. „Дръжте, няма вече“. 32-ма станаха. Подпънахме отвътре, бой — кой както може, трябваше да докарат топове, та да ни избият и ги отърват. Като ги наложихме както трябваше, отворихме им вратата и сиромасите, догде да излязат от нея, ще се издушат, и ний им помагаме отподир с юмруци, та по-скоро излязоха. Свършихме я като куче на нива и пак се запънахме. Викат да излезе един от нази да разправи, но Георги Данчев знай, не иска да излезе да им разправя.

Седяхме една нощ и два деня затворени, никой не излезе навън, разправихме се отвътре с 250 гроша на Алия рушвет.

Гол Али хапъсане-мюдюрю, като нагъна 250-те гроша, запря битите вардяни и тури други нови, а на вехтите удари един хубав бой и ги спъди, та си отидоха. Вардяните са под негов надзор, той ги пъди и турга нови, комуто намери вина.

Ченгене Алия, като взе 250 гроша, битите пак би и ги изпъди, че биле бунтували кюрдите и забранявали на българите хляб и мляко да си купуват.

937 ДОДОХА НИ НОВИ ГОСТИ. Доктор Миркович от Сливен, Георги Симеонов (Мангов) и капитан Васил Ганчев от Плевен, Брайко Цоков Кофарджиев от Копривщица. Те бяха затворени в Цариград.

Много ни помогна д-р Миркович на болните и много болни оздрави в Диарбекир. Но валията кюрд паша, като простий дивак, имаше един билерин касапин, грък, доктор, който го убеди да махне д-р Мирковича от Диарбекир. Като седяха три месеца, проводи ги в Мардин, 18 часа далеч от Диарбекир, но бяха по-свободни от нас, защото не бяха в затвор; в този град само арабски се говори и много добри християни са.

* * *

Писмо

от баща ми Кънчо Стоянов от с. Арабаджиево, Ескизаарско

Милий ми сине!

Честното ти писъмце от 21 август, брой 27, на 11 септемврий с голяма радост като го прочетох, разумях съдържанието му. Като узнах доброто ти здравие, крайно се благодарих и неизказано развеселих, също и аз съм в добро здравие, подобно и майка ти, а повече децата Теню, Кънчо, Вътито, Пенка и всички внучета.

Милий сине! Казваш ми, че този достоен за чина си и верен царски поданик много добре постъпвал с вази и като дошъл казаний мюфетишин в прочутий Диарбекир, много работи преобърнал в по-добър ред и се трудил да ви извади от тъмницата, да бъдете малко барем по-свободнички и спокойни из града, като дадете верни поръчители; аз много се зарадвах, като ми казваш, да живеят такива на царя верни чиновници, 938 да живей и милостивий наш цар и баща с. А. Азис, че проважда такива достойни хора из державата си за управители на поданиците си, дано милостивий Бог ги уразуми да ви не оставят в това от всяка страна за вази неугодно място, дай Боже да бъде тъй.

Питаш ме за жалбата как се направи, за всякого отделно ли? Не, тя се направи за седмината една, но досега такъв отговор не сме приели зарад нея, може и тя да се прегледа, ама по-наподир.

Милий ми сине! Жетвата, харманя прекарахме живо и здраво, харманят тази година беше малко длъжък, даже и до Петковден едва свършихме и напълнихме двете плевни, и артиса вън, и направихме една плевня, колкото вехтата, напълнихме и двата хамбаря; дето насред двора хамбаря, и него направихме керемиден. Тази година изкарахме 1500 кила екин, но няма никакъв раванш; житото от 35 до 40 [гроша] най-хубавото, къзълджа до 30 гроша килото, караекин от 15 до 17–18. Не ще да може да покрий миналата 1874 година, защото тя продаваше жито от 65 до 70, къзълджа от 50 до 58, караекиня до 45 гр. килото. Лозята бяха малко слаби, от ахиевските набрахме един кораб, а от нашто ½ кораб. Пчелите умряха 4 и 6 останаха, от тях се роиха 11 рояка. Шесттях дърти убих и медът излезе около 95 оки чист мед, но не съм продал от него, ами го давам на децата да дънкат, а рояците много добре се направиха, един само рояк продадох, и то не можох да изляза от хатъра на един търговец, та му го дадох. Хубавото конче, дето имах много севда на него, взе си двете пари, пооткраднаха го малко нещо, ама и то ми не кусури нищо.

Питаш ме още колко кобили имам. С дъртия кон дето 939 трампих кобилата и купих още 2, ама те много са добри, едната е 850 гроша, червена, а другата е бяла, за 620 гроша, две наши, една жребица сива от кьоравата кобила, едно малко жребче и три мъжки кончета по 4 години, но едното от тях умря: на последний харман вършахме кесмикя, а то преяло, сетне пило вода, та че се пукна. Зарад малаците питаш, те бяха станали много добри биволи и ги впрягахме една година. После през есента умря единът, а по-малкият продадох за 1560 гр. и сега имаме два малака, ама занапреж ще се впрягат, и 4 биволици, имаме още две дърти крави, една телица и три данака. Воловете ни са 4 чифта и са много добри, но сега ми умря единът вол и търся да купя, но не моя да намеря добър вол. Плевнята направих всред Гермята, близо до големия бряст срещу крушата, и с еми, и много сербез стана. За Пенка питаш дали се научи да жене. Пенка е много внимателна и много бележи, за каквото я понаучат. То всичкото хубаво, ами дано милостивий Бог помогне да си до дете, а Теню, Кънчо, Койчо и Тонин Теню пасат сега конете, ходят да се учат да орат и прочее.

Тука подир Петковден два дена валя един добър сняг, но не беше много студено, на 22 октомврий захвана една фъртуна и валя един страшен сняг, много студен, а към Азаплий по-надолу, казват, до гърди бил и ловили живи зайци хората. Сега влагата е добра, чифчиите много бързат да орат и ний сме сели досега 22 кила къзълджа, 35 кила жито, 4 кила ечмик, 3 кила ръж и още много има да сеем.

940 Милий ми сине! Краткото ти честно писъмце, с което ме поздравяваш, от 18 септемврий, брой 28, приех на 7 октомврий и с радост като го прочетох, разумях му съдържанието и крайно се развеселих и неизказано зарадвах и най-много като познах доброто ти здравие, но и малко ми се понаскърби, че още сте биле в затвора, но Бог е добър и царят е милостив, може да се смили и за вази някой път и за вашите невинни души и да ви пусне да си додете при милите родители, братя, сестри, чеда и приятели.

За жалбите тъй казваш ти, ха! Че пишели на г-н Костадцнча Доганов и му казвали, че се чакало благо време, за да се подадат на великия везир, но ний где ще знаем кога ще е благо време или голяма свобода, то те трябва да я подадат, та че да видим как ще сполучим.

За пари ми пишете в писмото си от 7 септемврий, но трябва да знайш, че… не ми се намираше пари, ето и сега пак повторително ми пишеш да ти проводя и аз ти проваждам 5 (пет) лири тур. с пощата сега, та че сетне пак ще ти пратя, и като няма засега що да ти пиша, оставам в най-добро здравие.

2 ноемврий 1875 г., брой 9

с. Арабаджиево Твой отец Кънчо Стоянов

П. П. Поздравявам те аз, милата ти майчица, и те целувам умствено.

(…)

Писмо

от брата ми Георга Кънчев

(…)

Милий ми бати попе!

942 Питаш ме за всичките писма дали съм ги приел, аз съм ги напълно приел, от брой 1 до 29, само два броя ми липсуват и те не са изгубени, ами п. К. Новачков ги взима да ги прочита, та че те са в него, и те са брой 3, 5. Направил съм една бяла торбичка и писмата в нея тургам, а пък торбичката заключвам в библиотеката.

Братче! Казваш ми, че много си ме обичал, кога съм бил малко дете, и понякога си ме злословил и укорявал, наистина мене тогава може да ми са й виждало мъчно, но сега, като си напомня в сегашно време, твойте хули и укори ми се виждат като най-сладките световни плодове.

За асмичката ми казваш да я не изхабя, но аз мисля да я направя занапред далдърма и да я извадя отвън градинката пред вратата, защото мястото й тясно за чардак и ако ми позволиш ти, тогава ще я направя.

Драгий ми братче! За търг. земледел. дружество работата е малко загелпена. Казваш ми, че много севда си имал да бъдат училището и черквата в добър ред, но тяхната наредба, според както ти мислиш, хич я няма. В неделни и празнични дене аз ходя да църкувам в черквата и като се пусне черквата, аз си отивам право у дома и си залягам работата.

943 Децата сега ходят с нази по къра да се учат да орат, тръни да сечат и прочее. И като няма засега повече да ти пиша, прося от вас прошка, задето съм ви забавил досега да ви не пиша честичко и по-пространно, и като моля всевишний и милостивий Бога, за да поддържи здравието ви, и оставам в надежда за отговор.

9 ноемврий 1875 г., брой 10 Твой едноутробний брат

с. Арабаджиево Георги Кънчев

Едноутробний ми Георге!

Бързам да ви отговоря на писмата, които приех от 28 юлий, брой 8, и 2 ноемврий, брой 9, от татя; и от вази, едноутробний ми, [от] 28 юлий, брой 8, и от 9 ноемврий, брой 10.

Приех не толкоз с радост, защото се съмнявам, ако и да ме гризе съвестта за нещо. То като неизвестен, пак си давам кураж и се утешавам, като ми разправяте в честните си писма, че сте живо и здраво, дай Боже, радвам се. Също и аз съм здрав.

Вол умрял, конче се пукнало, те са малки работи. В къщи гледайте да има свобода.

944 Бати Слави му се ще да остана тука, та да се не завърна вече в милото си отечество, но Бог е добър за вази, ако и да моли Бога едноутробний бати да умра в Диарбекир, за да се обогати брат ми Слави, дай Боже, не му мисля злото. Нека бъде Божията воля.

Брат ми Слави да не мисли, че като съм отдалечен, не знам нищо. Енорията ми, която гледа благогог. поп Костадин Новачков, напълно внася прихода в къщи и тя прехрана е доволна за децата ми. Ами на нивите ми приходът где отива? Ами 100 кила жито раздадено и 150 в хамбаря оставих, къде отиде? За всичко хортувате, а това никой не споменува. Дрехи готови да носят децата ми за 20 годин и повече има. Пари готови и за тях, и за мене да ядем — ако да останем на такива благи души, вълчи сърца на ръцете, не дай Боже…

Уплашил се, че децата ми ще делят бащиния. Ако бъде човек, бодка да им не дава, но да гледа каквото й останало от баща им, и него да прибере!… Те не щат богатство. Бог, като ги е създал, той ще ги поддържа, окаяните, догде да изплатят бащините си грехове и с Божия помощ пораснат.

Аз чета псалома „Господи прибежите“ и с Божията воля ще му се явя на съня и дотътра…

Засега стига толкова, приими приличните ми и най-искрени поздравления.

30 декемврий 1875 Ваш едноутробний брат

Диарбекир поп Минчо Кънчев

* * *

ЛОЛО ГЕДЖЕСИ (НОВА ГОДИНА) С МАГАРЕШКА СУРВИЦА УКРАСИХМЕ. Двамата с поп Еня отидохме при големеца си Алия, та му пуснахме едно бяло меджидие (21 грош) в безгрешний джоб и му се помолихме да ни пусне с вардяни да идем до арабский владика на „Мар Козма“.

945 Поп Еню беше продал за 12 гроша кюмюр, който беше останал от ахчилъка, на Джорджиса, зангоша на „Мар Козма“ (кандилавтина на „Мар Козма“). Алия пусна Махмуда, нов вардянин, с нази, та ни изведе в града и ще идем на „Мар Козма“ при владиката; аз извадих, та дадох 60 пари на Махмуда вардянин и той се радва. Отидохме при баба Хампа най-напреж да си вземем опраните ризи и да си сръбнем малко ракия и занесем в рая. Заръчах 50 драма, изпихме я тримата, поп Еню и той заръча, аз пих една чаша и казах: „Пийте вий, аз ще ида при владиката“, и станах, та отидох, а вардянинът нищо ми не продума.

Разговаряхме се с негово в[исоко] преосвещенство] митрополит Яковос арабский, комуто предложих, та му се помолих, ако е възможно, да се потруди дано ни извади барем нази, свещениците, из тъмницата.

Негово в[исоко] преосвещенство дъвка, та пребръща броениците, най-подир реши се, та продума: „Аз ще се трудя да ви извадя от тъмницата, но и вий трябва да ме наградите 10 лири тур.“. „Ще те наградим с въшки в магарешкий рай, но вашите са по-много“. Скарахме се, та му нахортувах хубай и излязох, та отидох при поп Еня, който още опъваше с Махмуд ага.

Стана поп Еню да отива при зангоша да си взима парите, Махмуд ага го не пуска. „Ще го пуснеш“. „Не ща“. Казах на поп Еня: „Ставай“. Махмуд се дърли, захвана да псува; отворих вратата, та излезе поп Еню из вратата, аз се върнах, 946 та подпънах вратата с шесттях подпъналки, дръпнах Махмуд ага, та го подех отдолу си с една магарешка сурвица, та събрах женорята, които говорят: „Вай бабам“. „Стойте, нашата Лоло геджеси е такава“, набих го хубай, отворих вратата, повиках поп Еня и тръгнах напреж през града и викам, та се късам: „С ракия го поихме, пари му давахме, пак не кандисува, още пари иска да ни дозволи да си вземем ризите. Ний сме сиромаси, пари нямаме хляб да си купим, той от нази пари и ракия иска, дадохме му, черпихме го, но не кандисува“. Когато отидохме в нашето кале, захванах по-яката да викам и да плача крокодилски срещу големеца Алия, който, като чу, излезе, та ме посрещна. И нему така разправих, казах му да вземе парите и да го накара да му дъхне. Алия това изпълни, взе парите, та ми ги даде и каза, че се не задъхнува наоколо му от ракия, и той му удари една хубава мандра на Махмуда ага и го изпъди от службата му. А нам даде друг вардянин, та отидохме да си вземем ризите, ракийца и хляб. Вторият вардянин беше като агне кротък.

Бялото меджидие какво не прави, кокали клъстй и кокали троши.

* * *

Писмо

от брата ми Георга Кънчев

Милий ми братко!

Честното ти писъмце от 27 ноемврий, брой 30, което очаквах, ненадейно като го приех на 1 януарий и колкото се веселихме и славихме Бога, че сме биле честити да встъпим и в 947 1876 год., което кого де срещнеш, казва „За много години“, и толкоз повече се развеселихме всички домашни, като получихме честното ти кратко писъмце; и като прочетох пред сичкома ни домашни, и като разумяхме напълно съдържанието му, крайно се благодарихме и неизказано развеселихме; ако и да си поплакахме малко, и най-много тати и мама, задето си претърпял толкози болести от треска и циреи, сега, като ни пишеш, че си бил в добро здравие и треската като те оставила, също и циреите, много се зарадвах и моля всевишний Бог да ви поддържа здравието на сичкома ви, които сте заточени в Диарбекир, също и моля Бога да поддържа здравието на д-р Миркович, който много добрина ти й направил, загдето ти й изцерил треската

(…)

Едноутробний ми братко! Да не ми се сърдиш, че съм ти забавил отговора на писмата, то за наистина моята погрешка е голяма, задето се забавих от да ти не пиша, но моля ти се да ми простиш, причината е голяма.

Аз ти се бях обещал в по-първото си писмо, че ще ти пиша надълго за търговското земледелческо дружество и други работи. Ето взимам перото си и написвам, доколкото знам. Най-напреж захващам да ти пиша за поручителното търговско дружество, което от второто тримесечие, сир. от 6 месеца насам, 948 не е прегледано хич, сега едвам на 10 януарий членовете на друж. се повикаха от касиерите, като си прегледали от по-напреж от коя стока колко печала има, колко готова стока има, колко вересия и готови пари; и тъй като си направили баланса, прочетоха го на 10-ий същаго и показаха по 25 ½ гроша чиста печала на акция. Много членове си раззеха акциите, преди да се прегледа сметката, сир. през октомврий и ноемврий, и които си взеха от по-напреж, дадоха им се само акците без една пара от лечалата, а които си взеха подир сметката, даде им се само по 11 гроша от лечалата на акция, а останалата печала на раззетите се сподели на останалите акции и тъй сега едната акция се зове от 129 ½ гроша. Но още акциите не са менени, защото управлението не е наредено както трябва, няма председател и писар, касиерите и те чакат да видят колко акции ще останат, ще можат ли да се задоволят и тримата от останалите акции, та че тогава ще се нареди и управление, и акции.

Тази година имаше много берекет на земледелците, но не можа да насити миналата 1874 г., защото тогава най-хубавото жито се продаваше от 60 до 65 гр., караекиня се продаваше по 40 до 45, плявата се продаваше чита по 300–250, а тази година най-хубавото жито се продава от 35 до 40, караекиня от 16 надолу не е паднал, плявата чита за 12 гроша.

Хората в цялата Ескизаарска кааза се изплашиха, откак стана бъркотията[65], за която може да сте се известили от вестниците, и в тази работа много сиромаси си изтеглиха — и винни, и невинни — в затвора в Стара Загора. От тези затворници по-многото се освободиха, 949 а останалите са в затвора. От тях в безистеня[66] има около 80–90 души и в одринский затвор има около 85 души, и в Цариград закара тримата предатели Андрея Момчев, Димитър Хаджигенчев от Стара Загора, а другий непознат[67]. Според тая бъркотия много училища и черкви се затвориха и стояха 4–5 месеца мъртви, също и в нашето село; кога изловиха учителите, обраха и колкото книги имаха, друж. печат, тефтера и много други работи и до днес са на конака.

Сега, на 26 януар, си приставихме учител от Чохлаково, Недю Иванов, платката му е 1976 гр., 10 кила жито, 10 оки вълна; този Недю е много способен учител.

(…)

На 24-ий доде известие от дяда Петра Сливков да иде тати на пазар, без да се бави, и тозчас стана тати, та отиде. Дядо Петър му казал, че станало нужда да идем в Едирне всички, 950 за да поднесем жалбата, която беше се направила още лятос, и като си извадили тескери, на 28-ий, в сряда, отидоха на станцията и там се събрали всички и се качили на вампора и пристигнали до вечерта в Едирне. Дано Бог помогне и наший цар и баща султан А. Азис се смили и ви пусне.

О, милий ми братко! Най-последната дума, която казваме, че и за в пътя пари ще трябуват. О, блага и утешителна думичка. Тати, кога отиваше за в Едирне, каза ми да ти напиша писмо, та че когато си доде, тогава ще прати пари.

Нашенското ефенди си продаде корията и я купиха селяните и Васил Пулев. Ний купихме 20 ув[рата] и сенетя писахме за четиримата братя. Уврата се купи по 240 гроша. Питаш ме дали сме засели живо и здраво угарите, май тежко ги засяхме, защото зимата беше още от началото дъждовита, ама криво-ляво засяхме и до 24 януар. и 27 имаме да сейме ечмик. И като не ми остава време да ти напиша още, скратявам писмото си и оставам в най-добро здравие, също и Марийка и Кънчо, и те поздравяваме.

Поздр[авяват те] мама, бати, бати Стоенчо, г-жите и децата, им (…)

951 30 януар 1876 г., брой 11 Твой едноутробний брат

с. Арабаджиево Георги Кънчев

Писмо

от п. Костадина Новачков от с. Топракхисар

Благоговейний отче п. Минчо,

Отдавна време съм с намерението да ви пиша, обаче лошите и размирни времена не ни допуснаха и до града да идем; башибозуци и немирници пълниха доскоро полетата ни, убиваха, обираха и биеха немилостиво мирните жители на държавата кого гдето стигнеха и срещнеха; от друга страна, пак по политически причини бяха хвърлени в затвор поп Лозю и поп Саво, от които последний и до днес е в одринский затвор, и като оставаха енориите им без свещеници, наша длъжност беше да гледаме тия овдовели привременно енории. По тая причина не ми е оставало това охолно време и не сме ви писали, за което прощавайте.

Сега нека говорим за онова, което се касае до интересите ви. Известно ви е, че в 1874 година беше ви се назначило за енория селата Сюлмешлий, Енекчиево, Голямо Кадиево и половината 952 Арабаджиево, но аз, като не можех да отслужвам на такава пръсната енория, не преставах да моля честната черк. община да ми олекчи труда, като събере енориите в някои ближни села, и благодарение на благоразумието на общината удовлетвори желанието ми, като определи за енория на двамата ни: Азаплий 65 венчила, Топракхисар 50, Талашманлий 40, Арабаджиево половината — 75 и Голямо Кадиево 30. Всичко венчила на двамата ни 260, която енория, ако и малка според определеното число венчила на един свещеник, но първото беше в сравнение с това два пъти по-лошо. Каквито приходи паднат, половината тебе, а половината мене. Колкото за дребни някои работи като водосвет, четение на болни и проч., не ви отстъпвам, а от маслоосвещение, понеже е работа на двама свещеници, то когато повикам, взема един дял — аз един и тебе един.

Ако питате за новини, най-важните тъдява са следующите: около половината на септемврий, излъгани от някои немирници, няколко простодушни селяни от селата Обруклий, Трънково, Топракхисар и Арабаджиево излезли не зная докъде и за какво. Подир това, като се известило от някои предвидливи българи на местното правителство, изловиха се и се затвориха в тъмниците и безистена около 4–500 души человеци; от тия повечето се освободиха от затвор, а по-малкото останаха тук и в одринский затвор. Лица, които познаваш, останаха в затвор: от Трънково Тончо Желев и още 11 души; от Топракхисар Петър Желев, Марин Иванов, учител, Новачко Желев и учит. Господин Желев (в Едирне); и четворицата от Арабаджиево: Мънчо Гергев, 953 свещ. Сава[68], Тачо Станчев, г-да учит. П. Сивчев и М. Генчев и Деко Танев (и те в одринский затвор); от Железник: Колю Райнов, Слави Камбура, Колю Ганчев и други, които не познавам; има и от Джамбази, Гьокпала, Гюрюджий, от Караджалий свещеник Нейко[69]; и още много други от Търновско, Сливенско, Чирпанско, Хасковско и прочее…

Бае попе, подир това приключение блажени, които не се случиха по тия страни! Чули сте и чели сте, ми се струва, вестниците, какви резилетлици ставаха, турци (…) намериха сгодно време да упражнят всичките си безчеловечни дела и да удовлетворят страстите си. Като не ми е възможно да ви опиша с точност казаните злодействия, то остаям ги и ви задължавам да прочитате във вестниците[70], гдето ще можете да изучите поне едната им осма.

Сега нека минем на друг предмет, т. е. да погледнем към училищата, към едничките извори на народното просвещение. Тия народни заведения по селата и в града се затвориха и стояха и стоят някой от тях на мъртвило и до днес[71]. Обаче вярвам, че толко не е в интереса ви да ви описвам напространно за всички училища по селата, затова се ограничавам да ви кажа за по-ближ-ните села. Трънково стоя без учител около 3–4 месеца и цениха г-н Петра Георгов от същото село, Топракхисарското уч[или-ще] подир 4–5-месечно празнувание се снабди с учител, който е г-н Петко Гергев, арабаджиевчанин, а в Арабаджиево условихме за учител г-на Недя Иванов, родом от Чохлаково, 954 плата 19 лири турски, 10 к[ила] пшеница и 10 оки вълна, платка твърде умерена. Но, отче попе, казаний Недю е толкоз сладкоречив и приличен за учител человек, чтото не може и да бъде повече. Той е толко даровит в разказванието на уроците, чтото ми е драго да го слушам и даже не ми се оставя уч[илището] във времето на преподавание. Дай Боже да бъде завсегда тъй трудолюбив и тогава обещава много.

Наконец, като няма вече що да ти пиша, оставам в най-добро здравие заедно с всички ми домашни и те поздравям. До второ писмо дано бъдем честити лично да се видим, амин.

30 януар 1876 г.

с. Арабаджиево Свещ. К. Новачков

(…)

Благоговейний ми отче поп К. Новачков,

Честното ви писъмце, [с] което ме поздравявате, от 30-ий миналий приех и като го прочетох, крайно се зарадвах и най-вече, като узнах доброто ви здравие на всички ви домашни и че сте били честити да ви запази Всевишният от немилостивите варварски турски ятагани. Не прави онова, щото не ищеш да ти правят другите, дума поговорката. Кой каквото прави, ще намери, Бог забавя, а не забравя.

Благоговейний ми отче! Всичко разумях, за което очакувах 955 да чуя, радвам се, че семената, които са паднали на добрата земля, не се издюдючили, ако и плодът да е слаб, но като удари едно малко дъжденце или росица, пак има надежда. Както показва зодията, занапреж в тек числото ще има много големи дъждове с гръмотевици и ще се освободят хората, защото дава голяма надежда за добри берекети, но дали ще има работници да го подредят?

Ний сме още в святая святих, ешек дженнити [магарешкий рай], но ми се ще да ви се похвалям, че деня пускат по 6–7 души с вардяни, та излизат из града да ни пазарят кому какво трябва, та го принасят с хамали.

На 1 януар излизахме с поп Еня, та ходихме при арабския владика Яковос да го помолим да се потруди, ако е възможно, да избави само свещениците от тъмницата, но той като пастир добрий, душу свою полагающий за овци, поиска ни 10 тур. лири възнаграждение. На това му пастирско предложение се зарадвах, та му направих една арбанашка молитва и прочетох му конското евангелие, и изля[зо]х из стаята му, та си направих и ло-логеджето (Новата година) с една магарешка сурвица на вардянския Махмудов дирник…

Отче! Когато излезем из града, та ходим 1–2 часа, догде си пазарим, колко да е нечист и мръсен градът, но под отворено небе въздухът пак друг. Но хеле като се завърнем и като 956 приближим вратата на пуста тъмна тъмница, удари те една тежка миризма, тъй на лошо мирише, като че влиза человек в някой 300-годишен баталясал заход, но щом се влезе вътре, не може да се усеща миризмата.

Много горещина, отче, живи изгоряхме, та се свихме като конска пастърма. Пусти проклет град. Ако го огън гореше, досега изгорили го бихме, но проклет град, само от камъни и пръст съграден.

Пусти град, всичко проклето, земляний ад! Няма тука да ти замирише пролетната копривка, няма да видиш корийска момина сълза, кукурячец, минзухар и синя теменужка, няма да откъснеш и помиришеш липов цветец, ни проста шумчица, ни маточинка, ни здравчец. Навсякъде мъртво, навсякъде пусто, навсякъде жалостно! Само някой щъркел заклепе с клюна си над джамията, а понякогаж и ластовичка зачурулика, но пак тихо и пусто, чегато гаче човек в гроб се намира.

Сиромашка е природата в тая отдалечена земя! Слънцето изгаря всичко, което живее, и всичко, щото иска да живее, а облаците бягат из тоя край и земята се пука от жедност, защото лятно време капка дъждец не капнува.

Израсте цветице или зелена тревица, а слънцето изгрее и направи ги като слама. Борят се птиченцата с горещината, а твърде скоро отслабват от тая борба и избягват из тая страна. Не може наш человек да проживее дълго в тия страни и да се бори с тая страшна природа, завене човек, побелее, заболее и излезе силната душа из слабото тяло.

Само за жените е създадена тая земя, тукашните жени, 957 защото за тях е рай и блаженство, те не знаят да предат, да тъчат, ушият, чорап уплетат. Мъжът ще им меси, опече хляба и донесе от фурната, ще приготви и водата в къщи. А жените тумби-тумби ракия пият и на мръкване с хамали ги донасят на гръб в града.

Мъжът, като види, че жена му се опила и на гръб с хамалин дотътрена, много му й драго. Пуши наргилето и се хвали: „Тате, нашта жена са шепцала“. Много ракия пият, клети блажени жени, и два пъти в неделята на баня ходят.

Тука турците, камилите и магаретата, за тях е направена тая земя, само тям е дадено да живеят тук. Къпе се турчинът в река Тигър, прегризува камилата, магарето реве, яде турчинът своя пилаф, изтяга се на голия хасър, ходи с налъми на шадравана, та си плакне устата с вода, поседне и задреме. „Аллах керим, Бог ще даде честит ден и щастие за нази, всичко е готово от кефирите, гяурите са за нази създадени, както щем, така ще разполагаме с тях“, и пак клюмне, та дреме, дреме. „Аллах керим“ (Да ще Бог).

Камилата има такъв същи нрав, какъвто й турчинът, а магарето е чисти турчин, като че се родили от една майка. Дреме камилата, дреме турчинът, дреме магарето, гладува камилата, гладува турчинът, гладува магарето, търпи камилата, търпи турчинът, търпи магарето. А в тоя проклети град турското 958 правителство изпратило най-живите българи и най-честните трудолюбиви момци. От стамболските тъмници и до Диарбекир са посеяни костите на тия мъченици, под всичкия тоя дълги път се намират останки от тия праведници, които желали щастие и добро на своето отечество и търсили са своята свобода.

Много мъки са претеглювали тези забравени мъченици по пътищата, какви мъки, какви тежки вериги са носили, гладни, жедни, и — колко места са бити и с глава надолу обесвани.

Големи мъки и страдание са търпели тия български святи мъченици в Диарбекирското кале. А азиатските варвари се радват, че им се е дало да мъчат гяурските души, а тия души седят, та пъшкат в черните тъмници. Няма правда на тоя свят, няма живот.

Няма добро от пашите,

нито от султана…

Благоговейний отче попе! Захласнах се, забравих се, но ума ми още полуцял, от писмото ви малко се сетих и вестници прочетох, ако и те да не описуват дотолкоз турските зверски варварщини, аз знам, знам… О, Боже, докога ние ще страдаме и да се мъчиме, докога ще прекланяме главата си пред зверове, които нямат човечески чувства, или ние сме забравили чии сме синове, или в гърдите ни е угаснало и най-последното чувство, с което човекът се отличава от животните! Хора ли сме ние или добитък? Ако сме хора, то трябва да живееме като хора, ако сме добитъци, то нека Господ ни свърши дните, защото е тежко да живееме на света. Защо ни е такъв живот, когато и скотовете не търпят това, 959 щото търпиме ние? Къщите ни, дюкените ни, имането ни и добитъкът ни се палят и отнемат, жените ни и дъщерите ни се безчестят, децата ни се турчат, бесят и набиват на кол, майките и бащите ни се живи горят в къщите им. Какво искаме от това по-лошо? Аз мисля, че и смъртта е по-сладка от такъв гнуснав и унизителен живот, и затова трябва или да се живее по-добре, или да се умре с пушка в ръка, другояче не може. Боже, укрепи ми десницата, подкрепи здравето и живота ми, избави ме от тия черни теглила и мрачни грозни тъмници. Вдъхни и на другите мои братя българи такива същи мисли, каквито си вдъхнал мене! Смърт, смърт и смърт, нож, брадва, топор, коса и помагалка са нашето спасение. Или турци, или ние… Мънчо, Петре, търпете, не се кайте за благи дни. Нас са затворили, защото не сме турци, ами гяури. Само нашите чорбаджии, турски чибукчии, ни наричат днес хайдути и чапкъни. Скоро такивата чорбаджии ще бъдат избесени заедно с турците, а останалите заедно с чорбаджилъка си ще проклинат останките на дните си.

Ето и парамията им:

Притча Дибич Задбалканский[72], чтение Вонмен, дядо Иван премудрост, вонмен

Известно е всякому, че когато едно дърво е само, то е изложено на силните духания на ветровете, които го силно клатят от основанието му и брусят му листето и стъблата му, вместо да се възвишат горделиво, снишуват се, като че ги тегли землята, 960 също едно растение, когато е само и ако няма никаква защита срещу слънчената горещина, вехне и изсухнува, най-после и человек, когато е сам, могуществените ветрове, врождените му желания за върховенство на тоя свят страшно го усукват около земята и му изсмукват мъзгата, с която се храни. Прочее не бивайте като само растение или като само дърво, но съединете се, укрепете се и се защитете взаимно. Между това, когато сте уединени и когато всякой от вас не мисли за другиго освен за себе си, тогива няма да се надявате за друго освен за грижа, злощастие и неволи.

Кой е по-слаб от дръвчето и по-кротък от ластовицата? При всичко обаче, когато соколът се приготви за лов и ластовиците и врабчетата като се съберат съгласно наоколо му, всички наедно го нападат и го преследват. Прочее вземете пример от тези пилци.

Тоя, който се дели и страни от свойте братия, страх го преследва, кога пътува, безпокои го, кога си почива, и го смущава и във време на съня му.

Прочее, ако ви попитат колцина сте, отговаряте, ние сме сами, зачтото братията ни сме си ние, и ние сме братията си.

Бог в тоя свят не е направил нито голям, нито малък, ни господари, ни роби, ни царе, ни поданици, той е направил всички равни. Обаче между человеците някои са силни или по тяло, или по дух, или по воля и тий са, что се стремят да подчинят другите тогива, 961 когато гордостта или желанието задуши от тях братската любов.

Бог знаеше, че това щеше бъде тъй, и затова е заповядал на человеците да се обичат и наконец да са съгласни, чтото слабите да не подпадат никак под игото на силните. Зачтото тоя, что е по-як от едного, по е слаб от двама, и тоя, что е по-як от двама, по-слаб е от четворица, прочее слабите не ще се боят, понеже, като се обичат, ще бъдат и свързани взаимно.

Някой си человек, като пътувал в една планина, пристигнал на едно място, гдето един голям камък се търколил върху пътя и го запушил тъй, чтото нямало преход ни отляво, ни отдясно. Тогива тоз человек, като видя, че не ще може да следва пътя си по причина на камъка, опита се дано да го претъркули, потруди се доста на туй дело, но всички старания бидоха залудо. Това като видя, люто се наскърби и рече: „Що ще бъде с мене, когато нощта пристигне и ме завари в тази пустиня без храна, без прибежище и без никоя защита? Що ще бъде с мене, кога немилостивите зверове излязат да търсят лова си?“ Когато беше потънал в такива мисли, пристигна и друг един пътник, и той извърши всичко, каквото беше извършил и първий, но и той като намери себе си невъзможен да претъркули камъка, жално клюмна главата си и се оттегли. След тогова пътника дойдоха още мнозина и никой от тях като не можи да претъркули камъка, бяха се изплашили. 962 Най-сетне един изпомежду всички рече на другите: „Братия! Да помолим Отца нашего, който е на небето, може би да чуе молитвата ни и ни избави от тази опасност“. Кога обаче начнаха да се молят, тоя, что беше рекъл „Да се помолим“, предложи още: „Братия, това что не може никой от нас сам да направи, дали всички наедно не можем го извърши?“ Всички станаха и всички като съединиха съгласно силите си, претъркулиха камъка и продължиха пътя си.

Пътникът е человекът в света, пътешествието е наший живот, а камъкът са бедите и неволите, които посрещаме на всяка стъпка в тоя свят.

Никой човек сам не може да претъркули тоз камък, но никога не ще се противи на тия, что пътуват мнозина и съгласно, наедно.

Ето пример, ето път, по-блажен е и преблажен, който го следва съгласно с братска любов. Съгласието прави малките големи, а несъгласието събаря големите и най-силни сърца, та остават като прах на тъпан.

Загелпих се и не знам что да ви пиша засега. Като ви поздравям с приличните си и най-искрени поздравления всички ви домашни, сродници и приятели, оставам в добро здравие.

27 февруар 1876 г. Ваш о Христе брат

Диарбекир п. Минчо Кънчев

Писмо

от брата ми Георга Кънчев

Едноутробний ми братко!

Аз ти се бях обещал, че като си доде тати от Одрин, ще ти пиша. Ето, тати си доде на 10 февр. и щом си доде, 963 да имаше време да ти пиша, нямаше да стоя от да забавя писъмцето ти, ах! Пощата не минува всякой ден.

Милий ми бати попе! Най-голямата радост, за която ще ти пиша, е тази, че правд[олюбивото] честно правителство се смили и скоро ще ви завърне да се видим и братски прегърнем и целунем. Тъй ни казва тати: че като поднесли жалбата на валията, той, като я прегледал, подпечатал я и я изпроводил в Цариград на великия везир и голяма надежда им дал за вашето дохаждание. Хаджи Иванчо и дядо Тодор[73] имали много приятели в Одрин, пък водили татя по гости и все тази дума се говорило, че ще се освободите скоро и дай Боже дано бъде по-скоро.

В Стара Загора изпуснаха всички затворници от безистеня освен поп Нейка от Караджалий. И талашманлийци, които са 6 души, и те са катили, т.е. обесиха един човек от Талашманлий. И от одринский затвор пуснаха 4–5 души сега, но само един си е дошъл досега, Христо Куртев от Заара, а другите, Новачко Желев от Топракхисар и още трима души, те не са пристигнали още в селата си и слухове се пускат, че всичките затворници щяло да освободи честното правителство. И дай Боже да бъде тъй.

За Андрея Момчев, Димитра Хаджигенчев и другите негови другари, които станаха причина на бъркотията в Заарската кааза, чува се, че ги подкарали за Аргана Мадени…

Търговското земледелческо дружество се понареди малко сега, но без печат. 964 Касиерите останаха пак двама: Иван Степанов главний, Янко Станчев подкасиер, а Вълча изкараха. Писар на друж. е учител Недю[74], председател е п. К. Новачков.

Училището и то влезе в първото си състояние, като се снабди с добри учители, от които един ви е известен, а другий, да ми се не вмени за похвала, аз, която ми постъпка не зная доколко е уместна и не зная вий дали ще се задоволите от това, и на мое място приставихме аргатин Момчов Кънево момче, но много смирено и слушливо момче е. Когато се приставих, тати беше на Едирне, но известен беше попреди и по-напреж приказвахме с батя и батя Стоенча, та че то, като склониха, наподир и аз, и се услових за 800 гроша и 10 кила жито, ама службите ми са две — кандилавтин и подучител. Предавам на III отделение, на II и на I. На II клас и първоначалните ученици предава учит. Недю. II клас предметите са тези: бълг. граматика, втората част, землеописание гражд., зоология, св[ещена] история, числителница, прочет и диктовка, и на II отделение от читанка, псалтир, чистописание и числа. Кънчо е във II отд. Вълчо, Диню в I, Кою в III, а Теню във II клас. Какин Тонин Теня го проводихме на пазар и стана бакалин.

И за черквата да ти кажа в какво състояние се намира сега. Поп С. Широв беше писар, ктиторите бяха покойний Руси Димитров, Минчо Добрев и Нико Герганов. Но как се изгубили попът и Руси, сметка не са гледали на черквата.

Милий ми бати попе! От татюва страна не ти писах този път, 965 да не ми се сърдиш, защото не ми остава време да се бавя, затова каквото ще ти явя в татювото писмо, и в това повечко ще ти пиша (…) И дано бъдеме честити, вместо да получим писмо за отговор, то да чуеме думи от устата ви, което ще бъде и за вази, и за нази неизказана радост и неоценим дар. Дай Боже.

15 февруар 1876, брой 11 Твой едноутробний брат

с. Арабаджиево Георги Кънчев

Поздравявам те аз, милий ти баща, и ти желая да бъдеш в най-добро здравие за пътуването ти насам. За пътувание ти изпращам 5 лири тур. с пощата и като ги приемеш, дано да бъдем честити, наместо да приемем отговор, то да се видим лице с лице. И тогава ще намеря изгубений си син[75]. Дай Боже.

Поздравлява те мама, и тя едвам сега се малко успокои от да се грижи и плаче, според както ти казвам по-горе, което е неоценима радост за нази и вази…

Отговори на двете писма

от брата ми Георга Кънчев от с. Арабаджиево…

966         Едноутробний ми братче!

Честните ви писъмца от 30 януар, брой 11, приех и прочетох и всичко разумях, за което ми разправяте, и второто от 15 януар, в което ми пишете, че принели жалбите в Одрин, та ги подали на вали паша и той ги приел и подпечатал, и изпроводил на Високата порта в Цариград, и дал пълна надежда за нашето освобождение. И аз вярувам това, че още не са ни забравили (баща и майка кога ще забравят), но се трудят за освобождението ми и 967 то скоро ще бъде, но годината е високосна, на женско клони, защото много жени близнят, и повечето недоносчета и седмаци, та на бабите се огелпюва сметката…

Както и да бъде, ако сме живо и здраво, имайте пълна надежда, че ще си додем да се видим, прегърнем и братски целунем.

5 лири тур. напълно приех и тати ми казва, че имал сакънтия, къщи и плевня правел, аз не искам от него, но от моите си пари, които са у него, а не в търг. земледелч. дружество, а той пак оттам изтеглюва. Както да й, благодаря му, че ми проважда.

Смея да ти се похвалям, че нашият големец ченгене Алия го убедихме, кажи, с рушвет подкупихме, речи, от нашето вечно приключение, та на колкото души поискаме печат, удари си печата на книжка и с този печат като идем при стражарите, които пазят вратите на второто кале, като дадем печата, пускат ни из града да ходим свободно, без вардяни. Може и на някое село да идем, но вечер пак ще се завърнем на юклама. И кога ни преглеждат вечер да ни броят, никогаж не моят да ни вземат вярна сметка. Захванат един край да ни броят като скотове, от броените идат, та прилегнат при неброените, изкарат ни зеде, втори път повтарят, а неброените идат при броените, изкарат ни ексик. Броят ни, броят, най-подир кажат: „Всички тук ли сте?“ Ние им отговорим: „Не сте слепи. Всички сме тук“, пак ни броят — и вардяните навън.

968 Направихме един печат от восък също като Алиева и колкото души искаме да излезем вън, с него излазяме, но само че и той трябва да е ударил печат за 5–6 души.

ДЖЕГЕРЕТ ГЬОНЮ. Турците имат такъв обичай, кога заговеят християните от сирната неделя, излизат мъже, жени — малко и голямо — на първий понеделник на тримиро, та полагат софри с различни всякакви ястиета по пътищата и се гаврят, та приканват християните на софрите си.

Тази година заговяхме на 15 февруар, на 16-ий сутрената, в песий понеделник, аз, ако и да ходех с кюлаф, но днеска турих папазлъка, та се облякох в него. Накарах поп Еня и поп Георгя, и те същото направиха, поканих и даскал Иба[76], та им дадох по един печат и изля[зо]хме из града навън, при Хатум Кастал хана на Шемсели мезаря [Шемселиския гроб].

Турците постлали покрай пътищата, та наредили различни ястиета, та приканват християните: „Буйрунус, ходже ефендилер“, друг казва: „Геленис макси, хаджи анам, буйрунус, кешиш ефендилер“ [Елате, първосвещеници, бащици хаджии, заповядайте господа попове]. Поп Еню отбягва, а поп Георги гледа мене каква ще я въртя. Вървя и гледам где ще видя по-сгодно ядене. Урадисахме при едни богати турци и хаджи, та се позапряхме при софрите им. Те ни приканиха, аз прикривих крака, та седнах на софрата им, също поп Георги и даскал Ибо, и захванахме: пилаф, тъпкани кокошки и гълъби, пържени яйца, с петмез полети, 969 кюфтета, угурт, курабии. Поп Еню се назлъндисва. „Яж, поп Еньо, че довечера какво ще ядещ“. Той гледа, гледа, сиромах, и приклони колене и той.

Разскачаха се онези хаджи от радост, че ни облажили и ахретя бил отворен вече за тях. Ний ядем, те ни принасят и ни канят: „Буйрунус (Заповядайте), кешиш бабалар“.

Като се натъпанихме като попско на големите задуш[ници], извадих тестемеля и казах: „Турете ни и за довечера, че ний сме гарити“, и те ми напълниха тестемеля, та занесох на д[аскал] Я. Кочева, Станча и Бойча, защото наедно ядяхме хляб.

ГЪЛЪБ ВОЙВОДА. Когато доде Гълъб, Сливков го прибра при него си и една вечер, като се разговаряли, Сливков му продумал, че и той бил съучастник в кражбата на моя сандък и дрехите ми. Гълъб го напсувал на майката. Сливков ми разказа това и ме задължи, че кога се сбият, да ида на помощ.

То се случи тая нощ, когато принесох нурията и седнахме вечерта да ядем п. Еню, Кочев, Бойчо и Станчо. Сливков и Милош сърбинът[77] се сбили, а Гълъб станал, държи Сливкова, та ги разтърва. Аз, като видях, скочих от хляба, та хванах Гълъба, та го подех отдолу си и дорде да се разумейм, наложих му костите и седнах пак да ям.

Гълъб до де да се разправя и казва: „Хванаха ме едни челичени ръце, та хубай ме набиха“. Разправихме, че янлъш стана. Гълъб ми целуна ръка, та го простих и се свърши всичко.

970 БЕЗЗАКОННА СВАТБА. СПОРЕД СВЕТИЯТА И ТАМЯНА. Хачедур и Сара, родом арменци, искат да се венчеят, но като роднина и искат да се вземат и венчеят, законът им не позволява; те прибягнали при арабский православний (ортодоксос) владика н[егово] в[исоко]преосвещенство г. г. Яковос диарбекирский, който, като ударил 5 лири тур. от г-н Хачедура, обещал се да го венчей със Сара Петросова. Доде от владиката Яковос, който вика мене и х. поп Димитра. Ний се зарадвахме, като си помислихме, че може да е изработил нещо за нашето освобождение от затвора. Не ходихме при Алия, ударихме нашия печат в Алиевото име и отидохме при владиката на черквата „Мар Козма“. Н. в. преосвещенство (ортодоксос) владика ни покани да му венчейм една сватба. Аз отидох, та попитах баба Хампа каква й тази сватба, гдето ни кара владиката да я венчейм. Баба Хампа ми каза, че те са арменци, но техният владика не им дозволява да се венчеят, защото са от петтях гьобека по кръв роднина, та прибягнаха при Матран Яковос да ги венчей. „Баба̀ Минчо, венчей ги, както четеш на търджишките ханъми“ — каза баба Хампа.

Зетят, Хачедур Степанов с булката Сара Петросова стоят, та чакат в черквата свети „Мар Козма“ и ний взехме благословията от святи владика с х. поп Димитра и отидохме да венчаваме беззаконната сватба.

Х. поп Димитър погледна онези ми ти сватбарки, засукани арменки, позаглади брада, взе епитрахил и филон, приготвюва да се облача. 971 Аз му забележих, че няма да взима участие на обреда, аз сам ще венчея сватбата, а ти стой като владика.

Венчилата приготвени и младожениците чакат благословията ни да ги венчейм. Х. поп Димитър се спря като владика, че ако не слуша, има и друго.

Без епитрахил прикадих, свещи си бяха запалили. Това е вместо „Благословен Бог“:

„Беззаконно сте се събрали тука в святий Божий дом и мислите, че ще ви венчея, но беззаконни сте дошле и безаконни ви изпроваждам, да ви тегли греха, който ви оскуба и премъдри като магаре и магарица мокри под плет“.

Ето и молитвата: тяхното четмо е по песня и моята молитва е първий глас: „Тръгнала й Андровица Шишова да отива в Митиризово дрипаво да продава мури и джигери. Вървяла що е вървя-вала, до една мушмула допряла, пуста я дрямка превари, окачила мури и джигери, легнала, та е заспала. Отгде се взе кучка бесница, та е изяла мури и джигери. Кога се Андровица от сън събуди, викнала, та е заплакала: «Олеле варе, бре варе…».“

Апостолът:

„Дилив, дилив гайдичка, къде й наша Найдичка, под миша корийка, дренките капят, мишките зобят; да купим на наша Найдичка червени чехли — да не ходи боса като дива коса, като кьор Бончевата магаричка.

Алилуйя-а…“.

Кога се тургат венчилата:

„Хачедур беззаконен доде, беззаконно та изпроваждам. И ти, Саро, беззаконна си и беззаконна те изпроваждам, погрешката нека бъде на парите ви“.

Венчилата турихме, ето и евангелието.

Евангелие: „Ела да ядем. Какво да ядем? — Пачи крак. Къде пачи крак? — Лисица го грабна. Къде лисица? — Из пътче клънца. Къде пътче? — Трева го зарасте. Къде трева? — Вол я опасе. Къде вол? — В гора влезе. Къде гора? — Еничари я изсякоха. 972 Къде еничари? — В картунка влязоха. Къде картунка? — Вода я завлече. Къде й вода? — Жаби я изпиха. Къде жаби? — Под камък влязоха. Къде камък? — Слънце го пукна. Къде слънце? — Зад гора зайде“.

Ектения, я есвац: „Беззаконно додоха Хачедур и Сара — и беззаконно ги изпращам, амин“.

Сега целуват венчилата и аз пея заедно с х. п. Димитра:

„Два се змея бият горе в планината, горе в планината, между два облака. Ах, текнали са две реки кървави, краят им беше долу в Цариграда, долу в Цариграда, до тъмна тъмница. В тъмница лежи герой добър юнак, над глава му седи пиле соколово. Той си снага кърви, та си пиле храни, бистри сълзи рони, та си пиле пои. Отговаряше му пиле соколово: «Ой, ми та тебе, герой добър юнак, що си снага кръвиш, та си мене храниш, бисер сълзи рониш, та си мене поиш? Дал ще ма проводиш, герой добър юнак, борба да се боря, борба да се боря, бой да са бия». Отговаря герой добър юнак: «Не та храня, пиле, борба да са бориш, не та поя, пиле, бой да са биеш, а най та храня и поя, пиле, в дома да та пратя, в дома да та пратя, пиле, двори да ми обидиш, двори да ми видиш». Отговаряше пиле соколово: «Ой, ми та тебе, герой добър юнак, аз снощи заминах, герой добър юнак. Аз снощи заминах, герой, 973 край твоите равни двори, твойте двори, герой, в трева зараснали, в трева зараснали, герой, пусти останали. Всред двори имаш, герой, едно сухо дърво, на дървото, герой, до три кукувици. Първа кукувица, герой добър юнак, първа кукувица кука и не кука, втора кукувица кука пресипнала, трета кукувица кука онемяла».

Свърши се обредът за целуване на венчилата.

Молитвата на разрешение венцов:

«Таралеж пещ палеше, Чутуркольо Маро, мечката хляб месеше, Чутуркольо Маро, бълхата го разнима, Чутуркольо Маро, свраката се караше, Чутуркольо Маро: „Я дайте да мятам, че ми й дълга опашката“, Чутуркольо Маро, кучето изеде питата, Чутуркольо Маро, петелът изеде кашата, Чутуркольо Маро».

Думба-лумба шикалка, няма сватба никаква“.

Сега ще ги снема от главите им:

„Хачедур, каквато венчилка ви венча, и такава любов и съгласие да имате; и ти, Саро, не си изувай желтите ботуши, снеми си кърпите от главата и бягай да се не чуйш и не видиш“.

Хаде: Есвац урниер — това беше арменско „Бог да ви благослови“, това е всичка венчалка.

Като се извърши беззаконний обред, поканиха и нази, та отидоха на дюн ерен на сватбата. Седнахме, направиха ни по едно наргиле и горчиво каве, та пихме. Х. п. Димитър глади брада и се надява да капне нещо. Казах му: „Недей я глади, няма умут, хъ ставай“, и станах, и х. поп подире ми и това беше.

След три дни Хачедур доде в затвора, та се оплака, че Сара го оставила, побягнала, и техните свещеници не рачили да го приемат в черквата да повикат Сара да я убедят да си иде. Аз му отговорих: „Хачедур ефенде, знайш ли пророк Давид какво дума, че неплатената му молитва се връща в пазвата му. Ти трябва да платиш труда ни и тя ще се върне в къщата ви“. „Колко да ви платя, дердер баба?“ — каза Хачедур. 974 „2 бели меджидиета и 5 гроша дребни“. И Хачедур плати ни 2 бели меджидиета и 5 гроша. Взех парите и му казах: „Хаде ти си иди, тя довечера ще си доде“. Хачедур си отиде. Дадох на х. попа едното меджидие и петтях гроша, та го проводих при сирянската Плачка в Мар Козма махлеси да й даде петтях гроша да иде да убеди Сара, та да я заведе при мъжа й Хачедура.

Х. поп ходи и доде и баба Плачка, като ударила петтях гроша, убедила Сара, та я завела при младоженика й Хачедура. На другия ден Хачедур ни донесе една тава булгурени кюфтя. Тази беше благословията, с която благослових нововенчаните Хачедура (…) със Сара.

Едноутробний ми Георго! Като свършувам, давам ви пълна надежда, че скоро ще се завърнем. Кажи на мама и татя: както ненадейно ме взеха от отечество, тъй ненадейно ще си дода, но да мисли, който ма й проводил в тези тъмни тъмници, че и него очакват един ден, и то е твърде скоро.

Аз проваждам писма до Любен Каравелов[78], който ми обажда за всичко и стана четири пъти пари ни дохаждат оттам, които разподеляме на сирамасите помежду си.

Аз му изпроводих всичкото описание, което съм описал за заточените българи [в] диарбекирските тъмници.

И той ми съобщи писмено, че ще напечата 1000 книжки, като ми награди труда. Остатока ще проводи на бедните заточени българи в Диарбекир.

Писмата проваждах да г-н Иванов Петрович (австрийски поданик) 975 в Цариград, Таукпазар. Пликото до него е написано французки и турски, разпечатай пликото, та тури мойто писмо и го изпроводи, за гдето е отправено.

Като оставям за друг път да има какво да ви пиша, поздравям ви с приличните си и най-искрени поздравления всички домашни, роднини и приятели, нека ме не забравят, защото скоро ще се видим.

Оставам в добро здравие и моля Всевишнаго за вашето здравие, за всички сродници и приятели, които питат.

27 март 1876 г. Ваш едноутр. брат п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

от баща ми Кънчо Стоянов от с. Арабаджиево, Ескизаарско

Милий ми сине! Като бяхме в голяма надежда, че щяха да ви пускат за Възкресение, много се радвахме и приготвоювахме за вашето посрещание и колкото наближаваше денят на Възкресение, толкози по-много ми ставаше мъчно, също и на старата ти майка. И най-подир вече, като приближи Възкресение и като 976 хванаха да се завръщат хората, кой от търговията си и пътуванието си, за да правят Пасхата според обичая на християнството, и като мислих и плакахме, най-подир от гам припадна ми дамла на сърцето (…)

Милий ми сине, на 20 марта, като приехме от Хасково едно писъмце, което те пък го приели от Стефана Илич от Цариград и казва: да направиме още една жалба и да подпечатаме само родителските печати и да я изпроводим право до великий везир, и тъй жалбата стана, според както пише Стефан Илич, и се изпроводи с пощата в Цариград, но не сме приели още никакъв отговор зарад нея, но дано милост Бог помогне да приемем отговор на жалбата от вази с жица, дай, о, милостивий Боже!

Както и да е, надяваме се, като прочете жалбата, вел. везир ще ви освободи, защото той опозна вече вашето невинно тегление. И се тъй се хортува, че като изпитат затворниците от одринский затвор, ще да изпуснат, които са невинни, а които излезат повинни, ще се накажат според царския закон. И затова вий напълно имайте надежда, че и вий се четете в числото на невинните, но не се знай часът и денят, в който хиляди сиромашки дечица, бащи и майки, братя, сестри, жени и приятели ще празнуват деня, в който всички ще рукоплескат [и] викат: „Да живей, да живей наший цар и б[аща] с. А. Азис“, и още: „Да живей и славний в[елик] везир, че се смилил за окаяните бедни сиромаси, 977 които невинно страдат за права Бога и за чужда погрешка“.

Милий ми сине! Ако и да стана много време, откак не съм ти писал до днес, но и да ти кажа защо не ти пиша: затова защото имах голяма надежда да приема жицата, че си идете, но и досега като не съм приел, реших да ти напиша няколко редовцета. И още, като не съм приел отговора на писмото си от дата 15 февруарий заедно с 5 лири тур., които проводих с пощата и взех уверителен сенет, както че няма да [се] изгубят, но като не съм приел отговор на писмото си, страхувам се да не би, не дай Боже, да са се изгубили парите заедно с писмото, затова и ако не си ги приел, побързай по-скоро да ми пишеш, аз ще ги търся, където са пропаднали.

Милий ми сине! Тази година, благодарим на Бога, зимата залови много рано и още по Петковден се появи зима и хората се със страх сяха нивите си, но пролетта се показа, много (…) благородна, залови още през февруари и пак Баба Марта най-кротка беше и затова много добри екини има, а по терените още по-добри, отколкото по реката. Едно само не стана харно, че реката много нивя опустоши тази зима.

А животното имание и то много е здраво. Овцете се изагниха тази година много добре и повечето близниха и не ни се зяноса ни едно агънце биля. Аз таквоз имане не бях видял, толкози овце, та че барем една да не сбърка, то голямо чудо, и агнета има баш бой. Саде дано помогне Дядо Господ да си додете, че да видим какво ще ги правиме, ще им направиме довата да станат по-много и още поздрави, дай Боже.

Кобилите ни станаха седем, но трите се похабиха в харман 978 и досега една само се е окончила, на коня майка му, и то женско чакалче. Една кобила сега купих на 28 март от Никола Серкеджията от Меричлери и каза, че катърче ще окончи; с тази кобила трампа правих, дадох едно конче от малките и 250 гроша, ама много добра кобилтина, алеста; остават ни още две от малките кончета — едно мъжко и едно женско. Сега за ездене една бяла кобила употребяваме, но и тя е добра и ялова. От биволята само дъртата биволица остана и една крава ни се отели. Единът ни вол умря есен, но не ни стана нужда да си купуваме друг вол, защото два малака учим и две даначета. Давията ни тази година много се увеличи; наместо да се смали, като до де емляка, а то, напротив, още се увеличи и наистина според нивите: който има много мюлк, падна много долу, но беделите се качиха от 26 на 40 поравно, а пък комуто не изпълнюва беделът от 40, има и по 80, по 100, по 120, а пък моят бедел е цели 200 гроша; на Славя 40, на Стоенча 40, на Георга 40, на Кънча 40 и ихтибар 120 и беллемя 380, та че тичай ги вече и плащай. И зарад тези бедели, когато ги разделяха, много кавги и псуване имаше, даже и пускане няколко огньове по плевни и плетища, и да ти кажа един от тях срещу Възкресение, часа по 4, като клепаха клепалата, и пламна свакова Петкова плет от 3–4 места и малко остана да му изгори плевнята, а плетът изгоря 60–70 разкрача.

Дето ти проводих парите, първен и сега, взех ги от друж[еството], защото тази година, ако и да беше много берекет, 979 то плевня правих, кория купувах, това беше, онова беше, храната едвам ще ни изкара до новата. И затова аз нямаше време да ти взема от акциите пари, но както ти казах по-горе, че се обрах тази година. И тъй като няма повече что да ти пиша, оставам в най-добро здравие, също и старата ти майка, Пенка, децата (…)

10 април 1876 г., брой 13

с. Арабаджиево Твой мил баща Кънчо Стоянов

Чадолюбивий ми тате!

Честното ви писъмце от 10 април, брой 13, приех и разумях всичко, за което ми пишете, и най-много се радвам, като ми пишете, че сте в добро здравие и всички ни домашни.

За нашето освобождение не се грижете, като му доде времето, ненадейно ще изскочим като босилек росни, но имайте търпение. Ако и да ви писах, че приех 5 лири тур. заедно с писмото ви от 15 февруар, и сега ви бележа, бъдете свободни.

През велики пости ме повтресе 3–4 пъти, но благодарение на рецептата, която имах от д-р Миркович, с нея си вземах цяр и сега съм здрав. Когато бях трескавичък, 980 моят брат поп Еню се отдели от мене, та отиде при софиянци, с даскал Иба да ядат заедно хляб. Може да е и това, че не иска да му пъшкам или ми пък послужи нещо.

Ще ви пиша, но вий може да ми не одобрите постъпката, но трябва да знайте, че в Турско силата се почита, ако ще би и вдън-земи, и с най-големи варварщини извършени, пак захвалят на оня бабаитин и казват помежду си: „Насъл домус ерифтър, уюл! [Каква мръсна свиня е той!]“.

Имаме един старик Лало Пеюв от Тетевен[79] в 4-те години. Сутрената, като излязоха 6–7 души с вардяни да идат в града да ни пазарят, поп Еню заръчал на дяда Лаля да му купи месо и енфие. Ходиха, пазариха, върнаха се, на поп Еня не месо, не емфе; дядо Лало взел, ама го дал на друг от техните другари, поп Еню артиса като чекън боб и леща на Великден.

Аз бях втресен, поп Еню се развика върху дяда Лала, дядо Лало и той зъл, каза на поп Еня: „Мълчи, че ти серат кучета в брадата“. Никой се не обажда да сопне дяда Лала. Аз, втресен, скочих, взех стомната, та бръснах дяда Лала в кемането, стомната се вчупи на парчета, а главата — по-малко. И догде да каже „Доби ме“, аз го натиснах, та му наложих старите кости. Дядо Иван Нинов[80], що му трябва, скочи насреща ми, и той падна връз дяда Лала, станаха турска могила, и него наложих, както и той да се хареса.

Обади се Иван Ибришима от Тетевен, та каза: „Дядо попе, не ти прилича да бийш тези старци“. „Право говориш, Иване, мене не прилича, а на дяда Лала прилича да говори на поп Еня за брадата… Що се не обади тогава, зам да не яде Лало даяка и 981 защитникът му дяда Иван, или и тебе те сърби гърба. Не ща го, той утре си отива, сега да си върви, аз ще лежа зарад него“. Гласове: „Не щем го“.

Поп Еню си дигна партийката и доде до гърба ми, та си постла и захвана да хваща тертип да ми направи чорбица.

На дяда Ивана напариха главата, аз му забележих, че още веднъж ще минува през стърга. Дяда Ивана съжалих, като плаче, но кой го кара да взема участие; той от старите, паша Петковите хора[81], стана 18 години управлява тая проклетница, пък умът му още не дошъл. От техните е Тодор Хрулев[82], един от старите списатели от Свищов, имаше много нещо да беше написал, но като умря, взеха ги турците и не можахме вече нищо да видим от написаните му стихотворения, може да ги изгориха.

Какво й нине, джанъм, цвете цъфнало в нашата нине, джанъм, равна градинка.

Я иди, нине джанъм, та си откъсни, та си, нине джанъм, та се накичи.

Как да кайдисам, нине джанъм, да си откъсна, да си откъсна, нине джанъм, да се накича, като ми й, нине джанъм, кир ми Тодорчо в Цариграда, нине джанъм, в терсаната.

На краката му, нине джанъм, тежки тумруци, на ръцете му, нине джанъм, тек белезици.

Вам се не ще белким песня, но ний тук така си я караме, и защо[то] ний нямаме грижа — не нивата ни гори, не белимя и бедели искат от нази, вардят ни и ни гледат като писани яйца.

Поп Еню и той се поразболя, дадох на Алия едно бяло 982 меджидие и Сливков стана поручител зарад нази, та ни пусна за 10 дена да поседим в града. Щом излизахме, аз не слушах поп Еня, хванах два катъра с кирия и зорлен го качих на катъра, та го заведох на келданский манастир „Свети седмочисленици братя Макавеолар“, в Чарккюю, който е ½ час от Диарбекир. Успу х. Гарабедов и Ирмуш х. Якуп ката вечер дохождат при нази, та ни носят от града каквото ни трябва за ядене и ракия за пиене и сутрена пак си отиват. Хаджи Якуп беше балъкчия, уловил един калкан-буа, водна костеначка, коя се намира в река Тигър, която дохажда 2 батмана, 12 оки. Закла калкан-буата, та я насяка и тури в един бакър, та обвари на парчета. Сетне пък опържи с шарлан; и много крехко месо има, и сладка за едене, но да има и вино. Тя няма отгоре кора, но само кожа като сомова риба. Деня ходя край Тигър, та бера зелени треви да си правя салата.

Най-хубаво време е тук за разходка през месец февруарий, защото има и таазе зелен боб.

Свещеникът каз Якуп, който е католик, ката вечер дохажда при нази, та го черпя с ракия. Тази вечер, когато бяха дошле х. Якубови, та готвехме калкан-буата, доде и този свещеник, коноша-коноша [от дума на дума], напи се, захвана с поп Еня да се препират зарад папата. Единът болнав, а другият кефлия. Каз Якуп каза, че който не припознава папата, няма спасение и царство небесно за него. Поп Еню му отговори: „Ще обок уруя“. Скочи каз Якуп: „Вай, ти на папата лайна ще издирдисуваш“. Уловиха се да се бият. 983 Кефлията като натисне поп Еня, аз стана, взема го, та го туря отдолу и кажа на поп Еня: „Дръж, алтъ калма“ (доле не оставай). Те се давичкаха, ний гуляхме, преминахме нощта живо и здраво с двама герои — единът болнав, а другият кефлия.

Сутрената х. Якуп ни улови малко риба, защото река Тигър мий стените на манастирските стаи. Седяхме още 4–5 дена и в града още 10-ина. Поп Еню се пооправи малко и отидохме при другарите си…

Ходих при арменския владика Филипос, който ми каза, че скоро ще изработи да ни освободи от затвора и на кюрд Исмаил паша щели да изхлопат чехлите.

Пари имам и като съм здрав, няма за какво да ви пиша. Поздравлявам ви с приличните си и искрени поздравления всички ни домашни, особно мама, и моля Всевишнаго за драгоценното ви здраве

9 март 1876 г. Ваш син п. М. Кънчев

Диарбекир

П. П. Поздравявам всички роднини, особно любезните си приятели, които питат за мене, и им давам пълна надежда, че скоро ще се видим, но нека и те се молят на Бога, та да опази и тях, и нази живо и здраво (…)

Днеска става голям събор на черквата „Святи Мар Козма“, изнасят лоба, черепа, на святи Козма. Хеким Козма се посещава от всичка народност, и от турци, кой каквато болка има, тук прибягва и търси цяр и който има вяра, получава изцеление. Чудна работа, темплото е изработено от мермер камък. В този ден всичките стени отвътре и темплото се попотяват и всеки взел памук, 984 бърше и го взема за цяр: кога се разболей някой, кадят го с този памук.

Същий

Писмо

от баща ми Кънча Стоянов от с. Арабаджиево

Милий ми сине, казваш ми, че на 4 март сте направили една жалба и сте я изпроводили право на в[еликия] везир. Ами тя подпечатана ли е от в[али] паша и от другите състрадалци или не? И когато приемеш отговора й, да ми пишеш. И казваш ми още, че сте направили и други две, една до в[али] паша, а другата до арабския и арменския владика, от които с втората сте молели влад[иците] да подпечатат първата и да молят вали паша да направи мазмата за вашето добро поведение и да го напише в жалбата, та че тогава да я изпроводи в Цариград до в. везир. Дано милост, Бог изпълни умовете на такивата царски честолюбиви чиновници да съжаляват и таквизи изпаднали и далеч хвърлени от мило отечество сиромаси и да ги пуснат да си додат при милите родители, братя, сестри, чеда и обичливи приятели и роднини, дай Боже.

Милий ми сине, много ми беше станало мъчно досега, но сега, 985 като приех отговора на писмото си, в което ми казваш, че си приел напълно 5 лири тур., разпуснах се вече и сега весел и здрав, и моля милостиваго Бога за вашето здравие.

(…)

Април 1876 г., брой 14 Ваш чедолюбив баща

с. Арабаджиево Кънчо Стоянов

Писмо

от брата ми Георга Кънчев

(…)

Братко! Ти нали знайш, че братската ни едноутробна любов е свързана още в зачатието ни. Но като хора по някой път може и да се поскарваме, но като няма да си гоним вражда помежду си един към други, не ни куца нищо. Е! И като й тъй, можеме да ти се похвалиме, че се намираме в добро съгласие и вярност.

986 Колкото зарад децата Теню, Кънчо, Вълчо и Пенка, ти не се грижи, защото ний ги не оставяме от да имат нужда от нещо, че да им не вземеме! Не мисли ти това, ний ги гледаме повече от наште си, също и чините им, и са много послушни. Тримата, т.е. Теню, Кънчо, Вълчо, не са останали ни един ден от училището, а Койчо и Диню ходят да пасат воловете (…)

Едноутробний ми братко!

Питаш ме, задето се услових за подучител, да ти кажа как стана: най-напреж да ти кажа, селото ни беше запустяло дибидюс откъм училищните и черковски работи. В черквата и училището няма да видиш человек да мине и влезе и много други работи си отидоха туй за туй. Подир като намерихме учител Недя Иванов, сега той нито в училището може самси, нито пък в черквата; както и ти знаеш, има нужда нашето село от двама учители. А пък него време не се намираше такива хорица нито в града, нито по селата. Дето имаше по-учени хорица, те бяха над-рънкани в безистеня и хапсаните и, с една реч, 987 не се намираше нийде такъва человек. Да оставим сега всичко и да влезем пак в първата си поговорка, за която говорихме.

И тъй, селяните, като потърсиха за подучител сам-там, гдето имаха надежда, и като не можоха да получат, пак се заловиха за мене, което и отпървен искаха, да бъда аз единът учител. А общината като беше наредила даскал Тача да проважда, а селяните тогава не ме оставиха вече. И тъй тати и бати съгласиха и те навиха глава, та станах. И тогава селяните ме заведоха в града на общината, та ме условиха и удариха пармак, селский печат, та че тогава ми дадоха свидетелство да учителствувам; и тъй става с всички учители, без поръчителство и свидетелство, дорде не вземе от общината, не може да влезе в училището да учи. И като няма повече що да ти пиша, оставам в най-добро здравие.

16 априлий 1876 г.

с. Арабаджиево Твой брат Георги Кънчев

Писмо

от учител Недя Иванов Чохлаковски в с. Арабаджиево

Благоговейний отче!

Подбуден и пронизан от святите ви искрени чувства, които гледам изразени и отпечатани у горещите ви сърдечни поздравления, от занимливостта и интересността, която показвате да имате върху положението на учебните ни, черковни заведения и въобще върху всичко, що е добро в селото ни, за което много пъти сте питали, не можа да остана хладнокръвен и нечувствителен към такава една въодушевена, любопитна и патриотическа душа и да не дам приличния и ожидаем отзив.

Св. страдалче, при всичко че нямам прилично познанство с вази, за когото съм имал честта и случая да чуя примерни и похвални дела и постъпки, пожелах да ви напиша настоящето си кратко, у което, подир като ви поблагодаря, задето ме почетохте с поздравлението си, излагам ви долнето, което, мисля, горе-долу ще ви заинтересува.

При всичко, че се старах, щото писмото ми да бъде колкото е възможно с по-добро съдържание, нямаше какво да сторя, защото предметите и материалът от подобно естество преодоляват! От няколкото ви писма, които във време на пребиванието ми у селото ви изпратихте и които имах честта да прочета, разбирам, че у вас гори силно желание да се осветлите върху положението ни, което ви желание за жал не се удовлетвори май с горчивина. В отговор на питанията на любопитството ви приимете долнето:

Доколкото съм можал да разбера от слабите си наблюдения, селото няма ония качества, които е притежавало у преминалите години. Братството, единството, любовта, ревността към общото добро, патриотизмът и всичко друго, що е добро, що е спасително, с една дума, християнизмът не съществува почти. А че това е тъй, че моралът е оставил селото ни, че отпаднало тъй нравствено, това се потвърдява от трите тия вида общи и централни заведения: механи, черква и училището, които понастоящий държат съвсем противоположни на целта си посоки. Да погледнем у тях трите ни е доста да се уверим върху нъравственото положение на селото ни. Противно на човещината, на напредъка и на доброчестието на человека, гледаме механите почти непрестанно пълни с хора, които са достигнали вече малко (малко остава) да ги обърнат в постоянни жилища. Много любопитно туй описание, но у същото време пък сърцераздирающе: В храма на Аполона, пред престола на жрица Пития и за нейните пророкувания не са се събирали тъй ревниво, тъй тържествено, както днес у нас в храма на Бакхуса, храма на отровата и развратността. Цял ден и вечер, дори до среднощ се чуват пиянски гласове, упражняющи ся в хукание, псувание и карания, които често се преобръщат на бой. Уверявам ви, че тия тържества (в механите) са много по-велики, по-буйни и по-възхитителни.

Не може си въобрази чуляк колко благополучни и щастливи бихме биле, ако да славехме Христа тъй усърдно и тържествено. Жално! Гледаме хора млади и зелени, хора, които донякъде се гледат способни, предали се на пиянство, поробили се на този адски навик дотолкоз, щото се обърнали (или ако не съвършено, то приближава) на скотове. Изгубили честност, изгубили прилежание, изгубили трудолюбие и всичко, що иска вече човещината. Да се не простирам много.

Разбирате колко и какво струва селото ни у това отношение, което [отношение], като има такава важност и значение над съдбината на человечеството, страх ме е да не очакаме един „вавилонски ден“! Училишето и черквата ни не са за пред хора, описанието на които позволете ми да отложа за вторий път, защото положението ми не допрощава да продължаваме; още повече като г-н Георги бърза за в града, а пък аз се реших без време, понеже не се известих, когато трябваше.

Подир като помоля небето и честта ти за час [по-]скорошното ни виждание и подир като ви поздравя най-искрено, остаям завсегда ваш състраждущий приятел — сбогом.

16 април 1876 г.

Арабаджиево Недю Иванов

П. П. Поздравете от моя страна всички ви другари, особено г. Я. Т. Кочева.

П. П. Едно, според бързанието, което ме владее у този случай, друго, по несгодности у къщните ми потреби станаха нечистоти по писмото, от които най-много пречи изгореното, за което извинете.

Същий

Писмо

от брата ми Георга Кънчев

Едноутробний ми и многострадалний ми братче!

Краткото ти честно писъмце, брой 38, приех на 29 априлий и като го прочетох, крайно се благодарих, като ме братски поучаваш и умно съветуваш, особено за моя полза и което крайно ще ме интересува.

991 Милий ми братко, питаш ме с какво намерение съм приел да учителствувам! Ти може да си мислиш, че само да спечеля името даскал ли съм приел? Не, нуждата ме изисква. Аз ти бях писал в писмото си от 16 април, брой 16, причината коя е, задето възприех тая служба, не че съм гладен за пари или да прекарам живота си по-спокойно, ами, както ти казах по-горе, че нуждата ме накара. Да прекара человек живота си най-свободно и най-спокойно, то той трябва да си е на своя работа, да си наляга кривото ралце и да си съди самси, а не да чува от едно село хулни думи и други неугодности.

Ей, милий ми и многострадалний братче! Аз знам за всичко, дето ме умно съветуваш, знам, думам. Но пак доколкото можа, изпълнявам длъжностите си, не ми се свиди свещ, сън и пари, но много ми й мъчно, като се намирам сега на обща работа, и наи-много пък, като са настанали такива разбъркани и злочести години, години, думам, черни, защото са породили голямо несъгласие между хората, псувание, препирни, кавги и жива раздяла изпомежду един от други. Засега най-много се намират пияници, които са се отчаяли вече съвсем от человечеството, и всеки ден има по 8–10 души, които ни една минута не стоят свестни; и тъй, като ти казвам тези причини, за това ми е наи-мъчно.

Милий ми! Казваш ми да не бързам да решавам общи работи напреж другите, а и казваш още да мисля, че тогава да говоря; ами че как да мисля и кому да говоря, като не са се събрали 992 никой път в общата одая, та че да се позамислят и да подействуват върху някоя обща работа, та че аз да бъда помежду тях и да пребързам да изговоря някоя права дума. Но да не мислиш, че пък съвсем са се оттеглили, не! По някой път размишляват, но и то по дюкените, и то ако има пет-шест души да турят някоя работа в добър ред, то 10–15 души ще има да я съборят и ги нападат без право. Партиите надвиват в таквизи обстоятелства. На ктиторите сметките още не са прегледали. Ката неделя и празнични дене не се хортува да се събират да разгледат работите им и да наредят изново ктитори, но никой се не призира. И на търговското земледелческо дружество едва на 25 априлий направихме баланса за 3-месечието, но и то си остана марцина, защото се повикаха членовете 2–3 пъти да додат да видят каква печала има, и те като не додоха, най-подир касиерите, като се разгневиха и си взеха баланса, та си отидоха на работа и то се премина тъй. Чиста печала се показа за трите тримесечия по 3 23/40 на акция, а 20 кила жито съвсем се изгубило, но тази печала е без него.

Много време стана дъжд не беше валяло и хубавите ниви се обърнаха напротив, т.е. много ниви се похабиха от сушата, а най-много юлафите. На 29 априлий правихме молитва за дъжд и същий ден, т.е. в четвъртък, часа около 7, захвана да вали един много кротък и спорен дъждец, който трая 3 часа, в него ден стана същата молитва и на Талашманлий.

993 За училището не съм ти писал нищо, но и сега няма да ти пиша много. Подир няколко дене ще ти пиша и за него повечко, а сега ще ти явя само, че на 11 май имаме намерение, при всичко че не сме приготвени, да направим един повърхностен изпит, който ще има повече характер на тримесечен преглед. От учениците, които редовно посетяват училището и с които мислим да се представим пред публиката, са следующите: от II клас — 4-ма, III отделение — 1, от II — 2-ма и от останалите отделения 6–7, и това е числото на учениците, с които доколко ще задоволим публиката, не зная. И като няма повече що да ти пиша, оставам в най-добро здравие, също и всичките ни домашни.

2 май 1876 г., брой 15

с. Арабаджиево

Твой брат Г. Кънчев

П.П. Казваш ми, че двама души от Цариград са заплатили печатанието на „Стареца“[83], ами кой ще бъде начело като автор? Казваш още, че си имал описание на Диарбекир, и то заедно с него ли ще се напечата или не, и пространно ли й? Кажи и много желая да си взема едно книжче от тях, защото от наша нива плод, се казва, то, каквото и да е, ще бъде по-сладко от другите (…)

Писмо

от баща ми Кънчо Стоянов в с. Арабаджиево

(…)

994 Милий ми сине! Пишеш ми, че и вий сте биле в голяма надежда, че честното правителство се беше обещало да ви пусне скоро да си додете в милата бащиния, при милите си родители, братя, сестри, чада и обичливи приятели. И наистина то беше тъй, но не знам по каква причина спря ваше пускание до днес[84].

Но да живей н.в.с. А. Мурад V[85], който, щом като се качи на престола, и най-напреж опрости всичките политически престъпници, да живей, и то е вече напълно вярно, че ще се изпълни, но не се знай часът и минутата кога ще да е.

(…) Питаш ме още за сенетите на Димитра и Георга ски. Димитър даде 25 мери вино насреща, а останалите тъй си стоят и Георги като умря, от кого да ги искам, жена му се ожени за друг, 995 ходих на общината да се мъча да променя сенетите, а общинарите ми казаха, че не е наша работа, то сега ний си имаме други, по-важни работи, и аз оттогава не съм ходил при тях.

(…)

В това си писмо най-напреж ме питаш за сеитбите добри ли са и дъжд валя ли. Старите екини от началото си бяха много добри, а подир, през марта и априлия, като не капна капка дъжд на земята, и те захванаха да съхнат, но от 29 април, като захвана да вали дъжд през 3–4 дена, и тъй през мая беше много приятно времето на нивите, чаирите, сейреците, мисирите и другите посеяни ниви, но сега, откак е влязъл юний, сбъркаха конците. На 2 юний, сряда, валя такъва голям дъжд, щото старите хора казват, че от 23 год. до днес не е валяло такъва; голям дъжд беше, плувнало навсякъде до колене във вода. Този дъжд трая три часа, реката като доде от този дъжд, изуплаши всичките хора и много нивя опустоши, мисиря, а най-много чаирите са като море сега; сега е тъй, от 3 юний до днес реката си стои непрестанно таквази, защото ката ден и на ден по два и по три пъти вали силни дъждове; и тъй, като беше суша лошо, а сега по-лошо. Жетвата вече навсякъде узря, но хората не можат да излязат по къра от дъждове и реката, ний само един ден сме женали досега.

Милий ми сине, пишеш ми да ти пратя пари, 996 че щяло да ми стане мъчно, като й наближило вече жетва. И наистина това е тъй, но пък человек като си помисли, чедото е по-мило от имане и от пари, затова и аз като баща не милея за друго, отколкото за тебе, няма да те оставя без пари, но тези дене много притеснение имам за пари. Защото става давам пешин пари до 3600 гроша за царския данок, и беделя, и беллемята ги обраха всичките занапреж до пара… Дадох за къща, правихме нова къща в Гермята, затова обрахме се откъм парите и житото. И затова аз ходих в града при дяда П. Сливков да го питам как да пратим пари; в това време беше и Иван Русев там и П. Сливков ни каза, че с полица по-лесно щели да пристигнат парите, и затова той ни каза да си напишем само писъмце, че вий да се съгласите там тримата Стефан, Бойчо и ти, че да теглите една полица от Цариград, а ний ще ги платим тука; ти ще вземеш 10 лири тур. Тъй ни каза дядо Петър и ний тъй писахме. Хъ-ъ! да ти се похвалям с пчелите тази година, много добре се изроиха, досега са станали до 40, но ако не бях ги събирал по два в една кошарина, щяха да са от 50 нагоре.

И като няма що да ти пиша засега още, оставам в най-добро здравие, също и майка ти, децата и всичките в двора ни, като оставаме в голяма надежда за скорошното ни виждание, дай, о, милостивий Боже…

Нарочно поздравляваме всички заточени братия и особно п. Еня, Бойча, Станча, Стефана, даскал Я. Т. Кочев, а особено дяда Коста[86], баба Хампа, син им Димитра, дяда х. Якупа, синовете му Джабрахила, Ирмуша, зет му (…) и другите, които питат за нази.

13 юний 1876 г., брой 16 Твой баща Кънчо Стоянов

Арабаджиево

Писъмце

от п. Костадина Новачков от с. Топракхисар

Като ви поздравя от страната си и от страната на сродниците си и като ви явя, че сме живи и здрави всички, вземам честта да честитя вам и на всички от различни страни заточени по политически причини българи амнистията, която се провъзгласи от н[егово] ц[арско] в[еличество] с[ултан] Мурада V, милостивия наш цар и баща, при възкачванието си на високий османски престол.

Нека живее Мурад V, дано милостивий Бог продължи царуванието му за радост на поданиците му и утешение на печалните и отстранените му в странство чада. Да живее, викат с радост всички майки, чада и съпруги на отстранените българи, като се известиха, че по негова висока милост твърде скоро ще видят майките синовете си, чада — бащите си и проч.

За тая прошка ний се известихме от вестниците и се надяваме, че писмото ни или ще ви срещне в пътя, или едва ще ви свари тамо.

13 юний 1876 г. Ваш о Христе брат п. К. Новачков

с. Топракхисар

Писмо

от Руся Добрев (Армейков) от с. Арабаджиево

(…)

Макар че отделени един от друг, чувството на братството, приятелството, съотечествено чувство и сродничеството тия никой не ме оставят да те забравя и не спомена името ти; през всичко туй време не съм бил без такава мисъл и няма да бъда, всякогаж ще те помня, няма никога да забравя от да моля Бога да ни удостои, щото да бъдем един ден гледани очи с очи и уловени ръка с ръка (има надежда, дай Боже), няма час и минута, в които да не ожидам такова нещо, свижданието ни.

(…) Всичко добро, само здравие. Като няма какво повече за този път, свършвам, като чета задоволствието да ви честитя опрощението, провъзгласено от н.в. Абдул Мурада, царя ни, при възкачванието му на престола, и като ви сърадвам за това ви скъпо и прерадостно известие.

1876 юний 13 Ваш Руси Добрев

Арабаджиево

П. П. Приими поздравление от страна на баща ми и майка ми и всичките ми домашни.

Отче попе! Подир като ви поздравя най-искрено, взимам радостта и задоволствието да ви честитя щедрата оная прошка, която н.в. султан Мурад, царя ни, благоволи да провъзгласи на всички полит. престъпници при възкачванието му на престола.

Недю Ив. Богданов От Георга Кънчев

Да ми се не сърдиш, бати попе, че не ти писах много, защото, каквото ме накара тати, това пиша. Когато приех писмото, брой 39, бях много болен, беше ме заболяло гърлото много силно, 1000 но сега съм здрав, докторите да живеят. Питаш за кобилата, дето я трампих с коня, тя стои и се окончи едно много сербез женско конче.

Поздравявам те аз, Нико Герганов, и молим Бога за ваше здравие.

Поздравявам ви и аз, Гюзеля кехая Иван Димитров

(…)

Георги Кънчев

Чадолюбивий ми тате!

Честното ви писмо, с което ме поздравяте, от 16 април, брой 14, приех и разбрах за всичко, дето ми пишете и питате. Радвам се, че сте в добро здравие с всички домашни, дай Боже.

На 4 март жалбите, които направихме, едната проводихме в Цариград на Високата порта до в. везир, а двете подпечатаха тяхно в. преосвещенство св. св. арабски и арменски владици г. г. Яковос и г. г. Филипос за нашето поведение, че сме се поправили като въже в торба, и ги изпроводиха на Бабаалието до в[еликия] Зехир. И чакаме облага и милост от Великото чворство. Трай, М[инчо], за зелен бодил, дума поговорката.

Ний само от Хасковското приключение работим и харчим[87] а другите ни състрадалци не се месят, като казват, че и без петля щяло да се съмне. Дай Боже, така да й, и то прието.

И второто ви честно писмо от 13 юний, брой 16, приех и разбрах, за каквото ми пишете. И най-вече, загдето ми пишете, 1001 че занапреж правителството събрало данока бедел и беллемя и че вий сте заплатили 1200 гроша, но още какво й станало? Аз четох една дописка във в. „Ден“ от Стара Загора от 24 април т.год., че лозята и нивята занапред, ако до няколко дена не им вали дъжд, са на изгубвание. И правили сметка, щото в много махали из града този данок ще се падне около 500 гроша на човек, от които повечето работят с гюндюлюк от по 3–4 гр. на ден, и то не всякогаж. И че царското правителство в особните си грижи за доброто на своите поданици този път отечески щяло да погледне на тях и ще извърши праведното.

Варна, 22 юний, т.г. Мютесарифинът от за да смили верните данокоплатци на… той проводил прочутия разбойник Мехмед Алия, който от няколко години насам е опустошавал варненските села; сега е разхвърлил пак по селата данок по 4–5 хил. гроша, а горките селяни са принудени, щат не щат, да го плащат, защото, ако го не платят, тежко им и горко им, бити-недобити, гошоглави срещу слънцето и 40–50 оки камък, окачен на вратовете им. Гнус ма й и не ми се ще да мърся книгата, за да им описвам зверщините, които и вий знайте и не трябва да ви описвам.

Защо ходите, та се блъскате да питате дяда Петра Сливков как да ни изпроводите пари. Вий не знайте ли как ни изпроваждате пари, всякогаж с пощата си ги приимаме. 1002 Тук няма такива търговци, които да имат работа с Цариград, та да теглим полица. Вий ми изпроводете пари, както и друг път сте ми изпроваждали. Бизим Махмуд дюздю кендини. [Нашият Махмуд сам ся нагласи]. И ний я извършихме като куче на нива, молихме се за здравието на нашия милостив цар[88] на Бога и той ни послуша, та го прибра и проводи на великия му пророк Мохамеда и яде сега мазния подмеден пилаф, и му слугуват райските прекрасни девойки — дяволите.

Изпъдихме и кюрд Исмаил паша, който седи отвън града в чадър, та се труди да направи някои бъркотии в града, както всякогаж правил, та да мине той на диарбекирский престол. На негово място до де Абдул Рахман Тефик паша, който, кога до де след няколко дена в сарая, третата крепост, и най-напреж доде при нази, та ни попита какви сме и за какво сме затворени. Ний му отговорихме, че сме българи и заточени по политически престъпления. „Имате ли нещо зор и как се отнасят с вази хапсане-мюдюрю и неговите вардяни? Ако имате от нещо зор, обадете ми“. На големеца ни Алия лулата му хърка какво ще отговорим. Казахме, че засега не можем каза нищо. Подир каза: „Не бойте се и имайте търпение на мое време, аз ще ви освободя, но сега времената са критически“. След няколко дена изпъдихме и Алия, а на негово място ни й големец един арменец от пашовските хора на име Скендер бей. Откак останахме в управлението на Скендер бея, много сме свободни, ходим из града без вардяни. Но само ний, които сме ебеди кале ибент.

ХРИСТОС ПОСРЕДИ НАС. Излязох в града, та отидох да си взема дрехи от баба Хампа, която ни переше, и малко ракия. Телеграма дошла, че султан Мурад се качил на турский престол. Поп Еню, като се научил, изплюл език и тичешката доде с няколко души диарбекирлии да ми каже и вземе мюждето. Доде и пъха, не може да ми продума, едно, от радост и, друго, че се заморил, хвана ме за ръката, не може да издума „Христос посреди нас“. „Какво е бе, кажи“. „Христос посреди нас“. „Христос посреди нас, ама кажи за какво“. „Христос посреди нас, султан Мурад се оцарил и седнал на тафта“. „Да го пикам в ребрата, нали й турчин, какво ще му се радвам и за каква добрина ще му се надявам“. „Той ще даде свобода и равенство“. „Свобода и равенство!“ Много ще гнийм ний тук още с такива царе. Гледай ти български княз да чуеш, нека да й и руски, че тогава се радвай: „А бе засмей се, кефим гелеим, че пак не верувай“. „Не ща името му да чуя, ти казвам, а не зарадвам“. „Инат, не рачи го“, каза поп Еню и заръча ракия от баба Хампа и захванаха да се черпят — с пиенето заедно съм с тях, но с радостта не съм.

Хвърлиха се 101 топа и вечерта стана осветление[89] на вилаета.

Аз носех облекло шарена дълга антерия и басмена с пера харка, и юолаф с шалче, каквито носят тукашните дервиши. А поп Еню с милия си папазлък се скиташе и много камъни ядеше, но пак юнашки търпеше. Даскал Янко, и той с дълга шарена антерия и с фес, както турците ходят тук.

На това осветление и ний тримата, п. Еню, д[аскал] Я. Кочев и аз, отидохме да гледаме, като хвъргат фишеците. Запряхме се около 50–60 разкрача настрана и оттам гледаме какво се върши и как се дигат, та се пукат фишеците. Поп Еню не кандиса, ще иде там в калабалъка хубай да види. „Тук седи, попе, не ходи“. „Ще ида, сега е равенство“. „Де равенство, де!“ Не слуша, отиде, та се пъхна между турците да гледа хубай, сега е равенство, кой какво може да му рече.След малко доде при нази без камилавка и псува, и се пука, та се сърди. „Какво стана, поп Еньо?“ — попитах го аз. „Да бяха други турци, не щеше да ма й яд, ами аскерлии, един блъсна камилавката, та падна от главата ми на земята, други я настъпи, та стана на пита, блъснаха ме и камилавката остана из краката им“. „Що я не потърси, сега е равенство и свобода?“ „Равенство ли? Да я търся да [ме] смажат в краката си. 1005 Свобода ли, мама им… аз… тям“ — псува, та се къса. Привърза с кърпица главата си, нагледахме се и с благодарение си отидохме в сарая. Сутрената другарите питат поп Еня: „Снощи на осветлението се осветлила една попска капа, дали щат писа в диарбекирский вестник?“

Тате, засега с толкова се благодарете. Като ви поздравя с искрените си и най-любезни поздравления, особно мама и всички ни домашни, остаям в добро здравие и моля Всевишнаго за вашето драгоценно здравие.

12 юлий 1876 г.

Диарбекир Ваш отецолюбив син п. М. Кънчев

Писмо

до брата ми Георга Кънчев

Едноутробний ми братче!

Писъмцето ви от 16 април приех и крайно се зарадвах и разумях всичко, что ми пишеш. Също и от 2 май, брой 15, приех и прочетох и разумях, че съгласието, любовта изчезнала между християните в нашето село. А не всички, но няколко души, които са се зачернили и съсипали, та се предали и станали роби на Бакхуса. Но те, ако и да правят пакост на хората, то им стига това наказание и нямат нужда от живеница или охтика. Пчелата ужилява, но не поврежда толкоз ужиления от нея, колкото тя след ужилванието си докарва смърт и умира без време. А за земледелческото дружество казваш, че то се съсипало и ще пропадне.

Изпит сте направили с 12 ученика, но каквото ви сочи работата, за догодина и един не ще да има, но дано съм излъган или, дай Боже, така да бъде. Кога ти й кадия даваджия, Бог да ти й ярдъмджия.

1006 Описанието ми „Изгубений старец — заточените българи, диарбекирските тъмници“ не съм изпроводил в Цариград да се печата, ами в Букурещ на Л. Каравелова, ще я печата Данаил Анастасов Хр. Попов в мое име, който живее в Могилици (в Турну Мъгуреле), Влашко, а е родом от Плевен, на комуто баща му[90] ми е състрадалец, на вечно заточение в Диарбекир. И тази книжка не е в това време за пред хора в България, защото нашите петвековни кръвопийци много ще я обичат.

Стефан Сливков се намира в святая светих и се занимава с дребен добитък, не да го множи, но съсипе и отърве да го не храни. Така кажи на баща му дяда Петра, за да му мине мерака и освободи от мисъл.

Има много неща да ви пиша, но сега свършувам. И като ви поздравя най-искрено, оставам в добро здравие и моля Бога за вашето драгоценно.

12 юлий 1876 г.

Диарбекир Ваш брат п. М. Кънчев

Писмо

до поп К. Новачков

Благоговейний отче п. Костадине!

Честното ви писъмце, написано в листа на братовото ми писмо от 2.V, приех и крайно се зарадвах, че не сте ме забравили и вярувам, че никога не ще ме забравите. И затова ви оставам завсегда признателен и молитствовател до гроб.

Разумях за всичко, което ми пишете, и най-вече, загдето ме сърадувате, че се провъзгласило обща амнистия за заточениците и в тъмници затворени българи по политически престъпления 1007 се опростили от н.в.с. А. Мурада V, който, като се възкачил на престола отомански, издал амнистия и опростил всички злощастни българи и хайдути, както ги казват нашите чорбаджии, турски чибукчии и мекерета…

Амнистия ли! Сега да ми минеш пред очи, че да ти кажа каква амнистия я ми честитиш. Амнистия! Не знайш до вчера какво са вършили и днес какво вършат[91] техните бабаити, башибозуци и проклети крадци черкези на нашите мили българи, клети черни роби. И за кое първо да ви описвам мръсните им гнусни дела и резилетлици.

Между тези варвари, башибозуци, турци, цигани, черкези имало и гърци, в Пловдивска кааза един грък е бил, който разпрал една трудна жена, която изкормят, паднало детето и захванало да вряка. На друго село пък невръстни момичета са насилвани от гърци и после посечени. В Попинци, село между Панагюрище и Т. Пазарджик, като пристигнали башибозуците, черкезите и циганите се занимавали с грабежа, а гърците с убийствата. Откак обезчестили много жени и моми пред очите на мъжете или бащите им, мъжете биле убивани по най-варварски начин и много още подобни.

Сладострастните гърци наситиха скотските си страсти, а ленивите черкези се обогатиха и занапреж не е чудно, ако захванат да правят повече пакости, като няма кой да ги преследва и наказва. Със стотини села са станали равни със земята, хиляди хора са запрени, а пък други хиляди стоят гладни и голи, и боси, без покрив, на Бога.

1008 Султан Мурад прогласил обща прошка на всички политически престъпници, но ние още не чухме и не видяхме да са опростени поне някои от българските заточеници в Азия, освен че са върнали четворица турски списатели. Да не би, което и не вярваме, да е тая амнистия само за турските политически престъпници.

Амнистия! Колко невинни душици се задушиха, измряха гладни, жедни, задушени в пловдивските хамами от нечистия въздух. Сърцераздирателно е гледанието, особено в разорените села и паланки, които са станали на купища и грамади, над които и около орли и гарги се вият и грачат ужасително.

В Пловдивско около 70–80 села са разорени и опустошени и хиляди души без разлика на род и възраст се изтребиха. Плач до небеса се чува от тези заптиета, които ходят по селата да събират данок, някои от сиромасите селяни, като нямали пари него ден да им платят данока си, заптиетата им тургали на рамената един камък от 60–70 оки и ги оставяли прави срещу слънцето цял ден, за да си изплатят греховете, защото българинът бил се раждал с греховете.

Колко клети сиромаси българи има изтрепани по пътища и на коли набити от башибозуците. По-долните чиновници и заптиета се разполагали, както си щели, със затворниците, които броили по-долни от животните.

Амнистия! На едно село, откак си наситили скотските страсти, черкезите наклали на една площад един голям огън, 1009 а в него се чуват писъци и викове на няколко голи жени, които викаха за помощ. Кого? Други пък, като се напили башибозуци, накарали младите девойки да им пеят български песни и да им играят хоро и други различни мъчителства налагали.

На друго село черкезите, като навързали мъжете, правили си най-безчеловечно удоволствие с жените и момите. Но като се не наситило едно младо черкезче, за да опита камата дали мож добре да сече, обесило една мома с главата надолу, а после я разрязало жива на две части. Като видели това безчеловечно дело на черкезите, мъже и жени се нахвъргали у Дунава, та станали жертва на рибите, а които останали, черкезите ги изклали до един. Виковете, плачовете на мъже, жени и деца, молбите на тия клетници без запазвание и без вина нямаше кой да послуша, а какво се е случвало? Сабята, ятаганът и пушката са говорили, а огънят е вършил.

В Търново башибозуците и черкезите отнели на тамошните власти много човешки глави, които принадлежели на комитаджиите. Това било доста да извини убиванието на мирните жители. В градската тъмница има затворени повече от 1000 души българи. В Севлиевската казза от 136 села само 3 са останали, а другите са ограбени и изгорени от башибозуци и черкези. Бояджик от 300 къщи съсипаха и изклаха мъже, жени и на цица невинни дечица. Тъй [в] Батак и други много зверства сторени. Турците убили от 35 до 40 хиляди души българи: мъже, жени и деца; 1010 с реки е проливана кръвта и зверствата на башибозуците изпълниха с гняв сърцата на тоя народ. Един търговец тези злодейци и черкези като го хванали, който бил 65–70 години, като взимат всичките пари, захванали да го мъчат и мушкат с камите си и той, като видял, че ще го убият, помолил им се да го оставят да си прочете молитвата и тогаз да го убият. И те склонили. Той захваща с две ръце бялата си брада и жално изохтява, като гледаше към небето, и захваща да се моли в името на пророка Мохамеда. Черкезите, щом чули тази молитва, те тутакси го попитали: „Ти турчин ли си?“, а той им казал: „Не ме ли видите, че съм турчин?“ Тогава го пущат, като му дали коня и 10 гроша харчилък и му казали: „Гит селе-мятлям“ [Върви си с добро] — и така [се] избави х. Симеон [и] едвам пристигна полумъртъв в града.

Ето амнистия, но кога казал, че е турчин. Амнистия, отче попе, и обща прошка на всички политически престъпници! Ето амнистия и какво ще очакваме от султана, нали проводи башибозуци и черкези, цигани, гърци пияници и войска редовна.

Турците ограбиха имотите на българите, оголиха къщите на селяните и с това лишиха децата ни от последното парче хляб, доведоха разбойниците черкези и къщите им, храната им, облеклото им излезе от потта на българите. Тези разбойници крадяха добитъците на българите и изклаха с хиляди българи. Турците изпълниха тъмниците с българи, като ги обвиняват в убийство и грабителство. Недостойни паши и каймаками 1011 упражняват властта си над замъчените българи. Турците ограбиха дори и децата на българите.

Тези турци зверски обезчестиха децата и девойките на българите, оскверниха църквата на спасителя наш Иисус Христос и толкова други лошотии са направили, които не могат да се изброят и опишат.

Амнистия, на̀ ти амнистия и обща прошка и свобода!

Тези башибозуци, разбойници черкези и голи гладни цигани, пияни мюхлюз гърчуля избесиха, обраха, изгориха, що се казва българин или българско. Със зверските плътски страсти, наслаждения, обезчестиха без разлика мъже, жени и девойки. На жени мамите рязаха, та ги на огъня печаха и за гавра мезе даваха на онези мъченици българи, които на огън живи печаха; и с чубуците си тютюн пушеха и огъня постъкнуваха, та се наслаждаваха от жалните грозни плачове на мъчениците, които се на огън живи печаха.

Трудни жени с ками и ятагани разпаряха, та им децата от корем падаха и някои на земята извряскуваха, а на клетите им сироти майчици в коремите плява тургаха, та ги на конете си ясли правеха. А малките клети дечица немилостиво пред майките им колеха, та им невинните главички на мъждрак набиваха. Това правеха пред майките им да гледат, после и тях колеха. Тези са комитите, които и редовната царска войска колеше и сечеше.

Ами тук комити няма, а има християнски деца мъжки, 1012 от които на 12–13 години не може да излезе вечер часа по 12½ от проклетите варвари турци, поганци, които, като го хванат, употребят го по азиатски скотски, кучешки наслаждения.

От православните араби на шербетчи Михала 12-годишното момченце хванаха, та го… и умря детето. Жена християнка като хванат, къде я крият, доколкото щат, след 10, 15, 20 или 25 дена пуснат, та си доде и не лук яло, не на лук мирише.

Стига толкова, не ми се вече описуват и споменуват варварщините на тези проклети турци, гнусни кучета.

АМНИСТИЯ! О, Боже, о, мой мил народе, чуйте ме! Тие ще бъдат наказани, вашите муки, вашата смърт, мил мой народе, не щат останат без отмъщение, а вие, злочинци, палете хорските къщя, крадете българските момичета, радвайте се и веселете се, пиянствувайте и развратничайте и извършвайте своите гнусотии по-скоро, защото часът на вашия плач ще да настане скоро, даже по-скоро, нежели вие предполагате. Лочете нашата кръв, защото скоро ще заплувате в своята собствена.

Защото аз обичам свободата повече от пашовската чалма, а България повече от себе си. Можа да кажа, че в Турско само султанът е свободен човек, а другите са или рабове, или джелати.

Но русчушкий касап Мидхат паша, страшен човек беше за българите тоя азиатец: всичко, щото беше българско, честно, живо и свободно, той го тъпчеше под краката си, 1013 изкореняваше го — всичко, щото се противеше на неговата воля. Както уби и с ножиците закла турский цар с. А. Азиса и провъзгласи, че султанът полудял и като поискал ножици да си подкастри брадата, изрязал жилите на ръцете и сам се убил и умрял.

Всичко, щото беше противно на тоя разврат, когото Мидхат искаше да воведе в своя вилает и с тоя разврат да убие всяка енергия, която би се появила между българите, той бесеше и провождаше в Диарбекир, както съм и аз в същий пустий град Диарбекир, в мрачните му грозни тъмници.

Жал ми е, отче попе, че не ще мога да си дода скоро, когато трябува, и да си отмъстя и изпълня своята клетва и извърша Божието правосъдие! Нека бъде волята Божия! По много села и градове аз ходих скришом, много места изходих и посях своето семе. Но свърших твърде жалостно.

Не нам, но имени твоему.

Като свършувам, моля ви се, послушайте да ви попея песен, защото отдавна, години не сте ме слушали, кога пея или плача.

Песен

Българине, българине,

докога ще патиш,

докога ще да проливаш

ти кървави сълзи,

докога ще да робуваш

и синджире носиш?

Жената ти в турски харем,

сестра ти робиня,

децата ти изтурчиха,

баща ти убиха турците,

а ти гледаш и нехайш.

Като няма вече что да ви пиша, моля ви не имайте кусур, задето ви писах толко накъсо, защото имах работа, 1014 търговец беше дошъл за дребен добитък, та с него се занимавах, та бях в сметка и мухи кога броят по стените, затова не можах да ви напиша повечко, но имайте търпение за второ, ако не бъдете стреснати и неблагодарни от това ми кратко и пълно с гради (?) писъмце.

Като ви поздравя с приличните си и най-искрени позравления заедно с всички ви домашни, оставам в добро здравие и непрестанно моля Вишний за вашето добро здравие.

12 юлий 1876 г. Ваш о Христе брат п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

до учителя Недя Иванов

П. П. Поздрави всички приятели, които още обичат да питат за мене, аз непрестанно се моля за драгоценното им здравие Всевишнему.

Същий

Непознатий ми г-не учит. Н. Ив. Богданов!

Честното ви писъмце, с което ме поздравяш, от 16 април 1876 г., приех и разумях писаното в него. И най-вече, ако и непознати да сме се видели лице с лице, то с перо и думи ще се запознаем; радвам се и дай Боже дано скоро се видим и целунем като духовно чадо и духовен отец.

Пишете ми, че у нашето село се много почитал храмът на Бакхуса, храмът на отровата и развратността, а просвещението останало в тъмнина и под крак…

Аз се боя, че в това време между нас българите ще бъдат предателства, ще бъдат препирни, зависти, несъгласие и гнуснави явления дотогава, дорде българите не избистрят своите умове и не разберат своите интереси. Не е крив Бакхус, а са криви нашите кратуни, които малко мислят за общите работи и предали са се на личний интерес, като чифути и по-долни от цигани.

1015 Но в сегашно време са се появили между българите такива юнаци, които друго нищо не мислят, освен да осчастливят нашето отечество, а тяхното семе скоро ще даде плод. А на тези размирни пияници, крадифитковци и палиплевньовци, ако се не покаят, имената им ще се изтрият от българската история и семето им ще се изтрий и изгуби от земята като прах от вихрушка. Всяко древо, което не дава плод, отсича се и се хвърга в огън да изгори, дума самий Спасител в светото евангелие.

Също и от юний 13 кратките ти редовцета, с които ми честитиш щедрата оная прошка, която с. Мурад провъзгласил на всички политически престъпници, дай Боже, нека пък така бъде.

Без повече, като ви поздравя, оставам и аз здрав и моля Всевишнаго за вашето драгоценно здравие.

12 юлий 1876 г. В[аш] мол[ител] п. М. Кънчев

Диарбекир

Духовно ми чадо г-н Русе Добрев!

Честното ви писъмце от 13 юний, с което ме поздравяте, крайно се благодарих и неизказано зарадвах, загдето ми казваш, че никога не ще ме забравиш. А най-вече, загдето ме сърадваш, че станало обща амнистия за политическите заточеници, но да не бъде тази прошка само за турци, а не за българите.

Както и да е, аз ви уверявам, че ако ни Бог запази, нази и вази, живо и здраво, скоро ще се видим. Радвам се, като ми пишеш, че сте в добро здравие с всички си домашни. Също и аз съм здрав и моля Бога за вашето. Приемете приличните ми поздр.

12 юлий 1876 г. п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

от баща ми Кънча Стоянов от с. Арабаджиево

(…)

1016 Милий ми сине! Питаш ме най-напреж в писмото си за сеитбите на нивята какви са и реката опустоши ли много нивя. За да ти опиша точността на опустошението на реката, то трябва много книга и перо. Затова аз сега ще ти напиша накратко: 1. Колкото нивя имаше посеяни по реката, половината на тези нивя останаха половин екин, а другата половина остана четвърта част, и дибидюз има развалени. 2. Мъгла пада по нивите пет-шест дена наред и двете тия градушки се случиха в млякото на екините и затова екините станаха много чалгън, ха! Мисири и проса има на места много добри, сийреците и те са чалгън. Жетвата прекарахме живо и здраво. Жито наженахме 70 кръстеца, което и увъртахме и пусна 230 кила жито всичко, къзълджа наженахме 33 кръстеца, тя е овършана, но не е още вята. 3. Ечмикя и него овършахме, но и той не е още вят. Юлаф 28 ¾ кръстци. Сийрек 12 коля, и той пусна 33 кила. Лозята много са слаби и не можоха да се копаят.

Питаш ме още реката опустоши ли от нашите ниви някоя. 1017 Най-напреж да ти кажа за Камбурова бюлюк, за нивата, тя беше къзълджа, на нея половината. При Йовчева мост беше мисир, нея всичката до корен, Бентя и Киревица половината им, в чаирите твойта нива 2 ½ коля сено накосихме.

Милий ми сине, много е скъсана работата тази година, но здраве да дава Бог, на всичкото се намира колаят. Търговията съвсем е мъртва, житото килото от 25 до 30 най-харното. Къща направихме в Гермята, има 10 разкрача назад от крушката. Къщата стана много добра, с две големи къщи и една одая, под одаята изба. Тази къща ми понаправи малко борч. Но здраве да е, много завракчии — за давия и много други разноски. И много пари дадох, и то не ми стига, ами доде ми книга от общината да купувам мекере бейгири [товарно добиче] на царството, когото и купих за 520 гроша, да е халал на честното ни милостиво правителство, и саде ний не купувахме, но от всяко село, дето имаше по-живки хорица, се купиха по едно мекере.

Милий ми сине! Много мъчна работа, екините пари не струват и няма кой да ги купува. Но колкото и да е евтино, аз те не оставям без пари. Знайш в евангелието за изгубений син, кога го намери баща му, закла угоений телец от радост, че се е намерил изгубений му син. Затова и аз съм наготвил един такъв телец, който, надявам се, с Божията воля и с правдолюбивата царска милост скоро ще да бъде, дай Боже. Проваждам ти 10 лири тур., 1018 които дано Бог помогне да изхарчиш за пътни разноски. О, Боже, помогни. И като няма повече що да ти пиша, оставам в най-добро здравие, също и всичкото ни домочадие. Като те поздравям и особено милата ти майка, бати ти Слави, буля ти Дешка и децата им, а особено Теню, Кънчо, Вътито, Пенка, Манол и другите.

Нарочно те поздравям и аз, Георги Кънчев, заедно с Марийка и Кънчо, и прося прошка за нечистото си писание, и накратко: т.е. юшурят (десятъкът) на селата тази година е връз царството и като е тъй, мене ме туриха на хамбаря писар, не ми остава време да пиша надълго… И друго, „баба Ружа“[92] ме беше захванала за ръцете и не ми дава да пиша чисто, тя, „баба Ружа“, дип много я има гази година в селото ни, кажи-речи, всичките ни изреди наред, но наскоро оставя человека: мама, бати Стоенчо, аз, Марийка, Дешка, Вътито, Динката, батюв Кънчо бяхме станали на туршия, но сполай му на Бога, сега поостави някой и друг. Сега три са само: буля Стоенчевица, Марийка и малък Кънчо. С това скратявам писмото си, като те цалувам братски умствено и моля Бога за скорошното ни виждание.

(…)

Дето пишеше, че Пейчо дължал една лира турска, даде я и станаха единадесет (…)

15 август 1876 г. Твой баща Кънчо Стоянов

Чадолюбивий ми тате!

1021 Честното ви писъмце от 15 август, брой 16, приех на 12 септемврий и крайно се зарадвах, като сте в добро здравие и че сте имали някои трескави, но те са малки работи, коя година е било без нея. Аз, отдалечен в туй пусто място, и се надявам дявол да ме не познай, а не треска, като мисля, че от тукашните ме не познават, а тя с мене заедно се дотътрила и като се сбориха двете непознати една друга — и сатма, и къздарма, че аз изтеглих, ара-ерде [помежду им], но сега ги изгоних и се много здравих и моля Бога за вашето драгоценно здравие.

Тате, 10 лири тур., които си ми проводил, ако и да са мои собствени, напълно приех, бъди свободен. Аз се радвам, че ме не забравяте, и дай Боже да се не забравим до скорошното ни виждане, ако се не навредим нещо от турските зверокръвопийски варварщини. Ма вий сега сте добре с него, като сте му купили кон за 520 гроша и го струвате от все сърце халал на честното ви правителство. Ами конска торба и блюдо подарихте ли му? Зари и този алият му трябва, те и без пари ще си вземат, стига вий да сте здрави да ги хрантутите като слепи кучета и на 1022 раменете си носите. Хубай ги гледайте, с фитки, кокошки и медени баници хранете, вашата награда се готви — от къпина гемове (юзди) и още други подобни, за които не ми се ще да ги помена, а не опиша, като верувам, че вий от мене по-добре знайте.

Оплаквате се, че тая година от суша, после дъжд и наводнение посеяните храни се повредили, и такива години се случват, за да се запомнят и опишат.

Както турското честно милостиво правителство до днес ги хрантутим като дембели, но кръволок звяр насита има ли? Тези башибозуци, черкези, цигани и защитници — царска редовна войска — изгориха ни селата, ограбиха ни стоката, имота, къщни покъщнини, немилостиво колят, изклаха ни хубавия народ български и колят, никого не жалят: стари, млади, мъже и жени, изтурчиха ни млади булки и прекрасни девойки; досега сме без защита, но отсега да видим. Кой ще й друг освен нашето честно правителство — не се знай дали ще носи наша Тодорка на личния си понеделник китка червени черешки, свързана с алено.

Ето милост, ето жив пример. Двама селяни от село Кумлуджа (Варненско) бяха подали жалба на мютесарифина, че черкезите откраднали воловете, а той им проводил жалбата на меркезат, дето, вместо да се погрижат да се хванат крадците, тям отговорили: „Неистерсънъз бисден“; „чалдър мандиз, сизин юкюз-леринизи джебиндемъдър, араин да булунуз малънъзъ“ [Какво искате от нас; не биваше да допускате да ги откраднат, да не са в джоба ни вашите волове, търсете ги и си ги намерете]. И това за това. 1023 Това им е казано от хюкюмата, който утре ще ги стегне за даноци, а те нямат с що да си приберат жетвата и овършеят харманя.

А разбойниците черкези, башибозуци и царски заптиета се разхождат около Варна свободно из варненските лозя и обират и съблачат всякой, който им се изпречи пред очите.

Дошло е време да станем и ний крадци, но не е наша работа, защото сме научени като волове да работим и да храним гладните голи кучета, които немилостиво ни пият кръвта; да ще Бог да видим един ден, кога заплащат и се валят в собствената си кръв. И такивана, правителството като ги не спира, то Бог ще ги накаже, и то е твърде скоро, дай Боже.

Тате, като ви пиша, аз се не аресвам, а вий как ще се благодарите от писмото ми, като сте обръгнали и ви дотегнало от всяка страна… А ний като отчаяни и немилостиво отдалечени от най-мило и драго за нази и блъснати в азиатските мрачни тъмници, и живи в гроб заровени, и мислим, че сме мъртви и няма за нази милост и свобода веч. Затова се съгласихме ний, вечно до живот заточените, та проводихме хора от арменците, които се чуват, а не видят[93] в Цариград, та ни купиха и донесоха револвери, ками и чифте пищовчета. И в който ден тръгнем, няма ни един българин да оставим да се повърне в града — който не склони, мъртъв ще го оставим от нашите ръце. И планът ни беше скроен. Ще минем през Арабия и велика Армения, през граничната река (Арпасую), 1024 турско-руска граница, ще прецапаме реката и ще стъпим в Руска Армения за в град Ечмиадзин.

На Костадина Доганов револверът се изгуби и набеди Бойча Русев, че го взел. Ако и да се обичахме много с Доганов, но като си развали устата против Б. Русев с псувни, аз му забележих да си стиска устата, че ще я стисна, и той смълча, че планът ни ще се развали.

Проводихме даскал Петра Берковски и Миха Хаджииванчев от Хасково с тукашни двама хайдуци арменци да идат да разгледат и планират пътя, отгдето ще минем. Те отидоха и липсата ги изяде, и до днес ги нема, ни черни, ни бели.

На Доганов револвера намерихме в един арменец, който го самичък каза. Х. Еванес ефенди Харитинов и той го изнамери.

И така се бяхме съгласили, че в пътя, ако ни се случи зла срешка, ще се защищаваме и пазим до капка кръв, назад не ще се върнем.

Учит. Васил Бошарана и той изфиряса[94]. След него Гаврил Бранчев, Георги Данчев. Тези по сами, а също и учит. Мирчо Попов. А Георги Хаджииванчев от Хасково и Димитър Пъшков Късото, Марин Поплуканов избягаха през Триест тримата. Сърбинът Иван и двама гърци от Епир Тесалия[95]. На 8 август в неделя вечер срещу понеделник, догде вратите на калето не са затворени — Петко Милев, х. Станю от Тетевен, Костадин Доганов от Пловдив, родом копривщенец, Бойчо Русев от Гюрюджий. Бойчо ми целуна ръка и заплака, щото аз останах, за което ще ви пиша причината после. На Бойча парите бяха малко, 1025 та му дадох една лира турска и едно бяло меджиде, опростих се с четворицата и ги изпроводих по живо, по здраво, а аз останах.

Бойча братята му Иван и Диню да го не търсят с писма, нето пари изпроваждат в Диарбекир вече, защото той, отгдето и да бъде, оттам ще им пише, да знаят на кое място се нахожда. Те ще излезат на Одеса в Русия и всички там ще се съберат освен без четицата на Георгя Хаджииванчев.

Поп Еню като заболя от дрисок, със Стефана Сливков изработихме, като дадохме едно бяло меджиде на големеца, и стана Сливков за мене поръчител да изнесем поп Еня от затвора, та да го гледам вън в града, догде да оздравей. Големецът ме пусна, та занесохме с хамали заедно със Сливков поп Еня на нашата къща, която държахме под наем, когато сме свободни от затвор, при церк. „Свети хеким Мар Козма“ у баба Хампа, на заточените българи майката, жена на дяда Коста от Битоля, Македонско. Това беше на 3 юлий, кога излязохме из тъмницата с поп Еня в града, в къщата на баба Хампа.

Захванах аз да се трудя да го лекувам, ката ден да виждам доктор да го гледа, задължих д-ра да дохажда сутрин и вечер; тука визита няма, защото тукашните доктори смея да ги счисля с най-простите касапи, защото носят една торба инструменти, сечива, да дупчат и режат, та пускат и вадят лошата кръв с рогове от полуумрелите хора. Изсмуче му кръвта и на болния му изхърка лулата.

1026 Не му стига, клетника, тази болка, която имаше и която го беше изцедила като фенер, та беше останал само един скелет. Излезе му втора болка, като слиза от лява страна под челюстта, която расти, та стана колкото едно малко карпузче. Два пъти я пробивахме с нищер и той търпи, сиромах, и казва на касапина: „Не ме жали, нашето тяло не е като тукашните тела, ний не усещаме болест, дълбоко удрй нищера.“ Но тези касапи братя не жалят, дълбоко не, ами остава още само незаклан. Кръв не пуска много и пак се запуши, та расте. А третата болест — пет пари няма, аз харча пари за всичко от мене си, та го гледам.

На третий път остригахме брадата до половин, удари нищера друг един касапин, та се тогава проби и захвана да се чисти мръсотията от болката.

Болен, сиромахът, и пак честолюбив, д-рът му цяр дава, не може никак да му помогне.

Една сутрена до де и донесе с хукно отподир да му пусне цяр. Поп Еню, като невидял таквоз нещо, попита д-ра: „Защо ти й тази каве-дермени и какво ще правиш с нея?“. Докторът отговори: „Дердер баба, това е хукно, с което ще ви туря изотзад цяр, за да опитам и този случай, дано ви помогне по-скоро да оздравейте“.

Поп Еню извика: „Не възприемам, аз от детинство да си пазя като девица честта, че този с бръснатите мустаки арменец да ми види срама и чрез него да ми турга цяр, вземи, брат поп Минчо, 1027 от този доктор касапин този инструмент, че всичкият го пъхни ти, а той — вън!“ — смей се. И тъй направихме.

Повиках Еванес ефендя Харитинов, та разправихме на д-ра, че поп Еню беден, ако има едно средство да си купуваме цера, та да го правя аз. Д-рът склони, каза ми, та написах церовете и захванах да ги купувам и сам правя. Захванах аз докторията, да му давам цяр за дрисока и да му мия три пътя на ден раната, и да тургам фитил да се чисти и хукна през два дни по веднъж. Гледам го и в неделята по два-три пъти го събличам, та го къпя като малко дете. От болката му падна едно жило колкото една слива, та се отвори един кухок като заструг, не се пуши, нето пък тече нещо от него.

Беше малко лаком за ядене като болен човек — което му й запретено, то му се яде. С четири очи гледа да взема да ям нещо, което му й запретено, пред него, та да дам и нему, но аз се много пазех. Аз деня го гледах, а вечери баба Хампа, та да си поспя малко, угради да изляза за нещо, оставям бабата да го гледа и пази.

На 8 август, в неделя, часа къде 8, ми продума поп Еню: „Изляз малко, та се разходи къде Урумкапия, и ти изгоря веч зарад мене и ще умреш и ти според мене дели зорна. Хампата ще ме гледа, дорде си додеш. И аз го послушах, та излязох; и той в часа проводил [на] Хампата дете, та му купил краставици и други неща, та ял“.

Догде да се завърна, Сливков дошъл, та го обиколил, 1028 поп Еню я оцапал, иска да мре. Сливков се спуснал из града, та намерил д-ра и го завел при поп Еня, и аз ги заварих. Д-рът го изпита какво й ял и той не скри, каза му право. Д-рът му отговори: „Още веднъж като ядеш от тези неща, ще умреш“. Поп Еню: „Ах, майка му стара, и това ще бъде ли я. Спукана…“. — Клати глава.

Бойчо Русев целуна ръка и на поп Еня, та му взе благословията, на дяда Коста и баба Хампа им целуна ръка, та се опрости с тях. Поп Еню заплака и гледа към мене, като си мислел, че ще го оставя и тръгна с Бойчеви. Баба Хампа му даде револвера, двете чифтета пищовчета и камата и други пътни хайдушки прики. Бойчо подкачи и каза: „Бабо Хампо, с този дано ми помогне Бог сто турчина най-малко да убия, пък както ми Бог помогне, се́ ще си отмъстя“. Подскочи и се обърна, та каза: „Прощавайте и сбогом си останете, може би на оня свят в рая ще се видим“. „На добър час, нека Бог ви пази. Амин“ — четири гласа се чуха и всичко онемя. Само дядо Коста се радва, кир-кир, та се смей и си говори: „Хай, Боне, хай, кир-кир“ — смей се, толкова му драго. Пък на баба дваж по-драго, наля ракия да ме черпи, да се моля на Бога да ги опази живо и здраво, дорде преминат турските граници.

Сиромах поп Еню, като видя, че го не оставих да ида с Бойчеви, както се гласяхме, нови сила му доде. Каза ми: „Вземи ракия и седни при мене да се разговаряме тая нощ“. Аз го послушах, изпълних просбата му, взех си ракия и му казах: 1029 „Сега как ще пия пред вази, като вий не пиете?“ „Ай тъй е, ти пий, аз ще ви приказвам и пея тая нощ, а ти гуляй и слушай:

Е-е, братко поп Минчо! Где ще намеря такъва верен и от сърце обичлив брат, опази честната дума, не потъпка верността и святата дума, с която се заклехме двамата да се не оставим един друг, освен смъртта, не дай Боже, в това проклето място може ни раздели. Сега вярувам и виждам, че ти изпълни верността и святата длъжност пред народа и пред Бога, но аз кога? Ти гориш и изгоря зарад мене. Но не бой се, аз с Божията помощ не ще да оставя и положа костите си в тези азиатски черни и гнусни пустини, аз ще оздравея и оздравях. Не щем да чакаме свобода от милостиво правителство, но ще отидем оттук в Русия, ще се заселим в Бесарабия, там имаме роднини от нашето село Бештепе и от други още села преселени. Ще чакаме, дорде захване нашето освобождение, за да идеме и ние да помагаме и си отмъстим на тези проклети данаци за нашите мъки и черни теглила. И ако се хубави, ще си вземем децата от Турско при нази, догде доде сгоден случай, ще си живеем спокойно, може да идем на някой манастир, да прекараме живота си по-спокойно“.

Аз слушах, слушах, сън ме притисна, задрямах, той хем говори, хем казва: „Моля ви, недей дряма, слушай ме, 1030 има още много неща да ти разправям“. Той говори, аз му хъках, защото не дохаждаше ред за мене да говоря нещо. Съмна се и много омаля и едвам взе да си влече думите. Каза ми: „Вземи една книга и перо, че ела по-близо, аз ще говоря, ти пиши думите, каквото ви изговоря и докажа.

Поп Минчо, братко, нямам по-верен и по-искрен и ближен в сърцето си брат, освен който седиш пред очите ми, които скоро ще заклопя, познах се и ви казвам — нека Бог ви помогне да ви стъпи кракът в мило отечество. Задължавам ви в името на Отца и Сина и Светаго Духа да забикаляш поне децата ми в годината един или два пъти и поучиш за нещо, което вярувам, че ще ви послушат.

На моя мили и едноутробний брат Теня да кажеш, че не на тоз свят имам прошка с него, не на вечния оня свят пред праведний съдия, който всекий ще отговаря за себе си и делата си. Колкото пари си изхарчил заради мене и колкото още похарчиш, пиши им да ви ги изпроводят. Какво ли ще да е, когато известиш с писмо? Мили чеда, Дино!…

Сега иди и вземи свято причастие от черквата и не се бави, скоро ела да ме изповядаш и причестиш“.

Черквата „Св. Мар Козма“ близо, врата срещу врата с къщата, в която стоим. Ходих, та взех свято причастие, и се връщам: 1031 х.п. Димитър от Чирпан и п. Георги Тутмаников от Видраре идат да обиколят поп Еня. Попитаха ме как е болният. Отговорих „Ще го причестявам“. И отидохме при поп Еня. Те се обадиха, та го поздравиха, а той, поп Еню, им отговори: „Нямате работа при нази, вън стойте, догде ви повикам“. Изповядах го и свършихме тая свята тайна. Каза: „Повикай ги да дадат да се опростим“. Този обред догде да извършим, май трудно ни стана… След това прие и свято причастие, та го причестих и приготвих за онзи свят, да върви свободно, за гдето му е определено мястото. След малко каза: „Не можа да видя нищо, очите ми потъмняха, изнесете ме вънка“. И ний станахме, та му извъртяхме тафта (пата) да го положихме срещу изток, като мъртвец, пак в къщи. Но сиромах мисли, че го изнесохме вънка, каза: „Сега ми стана по-добре“. И след ½ час заспа вечно. Аз го оплаках, та му поменах всичките думи, които ми беше говорил през нощта. Но не глас, не дума и тези редовцета, които ви написах, са лустросани от сълзите ми, които никога няма да се изгубят или затрият от написаното ми.

Кога оплаках милия си брат поп Еня, доде от православните араби поп Козма, зашеметен и див човек, та ме попита: „Масло ще му светиш ли и пари има ли?“. „Сиктир, вън, ела го улови за грездея, кьор ли си, че свърши!“

Чадолюбивий ми тате!

1032 Няма да поздравят отца поп Еня веч. Умря поп Еню за народни человечески права, да умре от една смърт, придружена от толко страдание, догдето можеше да умре с една проста смърт, без толко укор и без толко страдание — то е крайно търпение. Но за кого е приел туй крайно търпение? — за человеческа, братска народна свобода.

Но дали ще се намери някой, от които се наричат народни българи, да кажат Бог да го прости. Или обратно, каквото търсил и това намерил, ще отговорят чорбаджиите, турски клеверти, защото, паднали от очи пред милите си братя кръвопийци турци, които и те са локали с тях заедно сиромашка българска кръв.

Но кой каквото ще, тъй да каже: има и това, че в болестите на мъчениците Бог е невидимо стоял и ги е укрепявал с божествената си благодат, и ги наградил с небесни венци, и приел в лоното на Авраама, в царство небесно.

Както и ний днеска се приготвюваме да изпроводим наший състрадалец, покойний отца поп Еня, във вечността, гдето се свършуват мъки и неволи и гдето не огладняват, нето ожедняват.

Незабравимий ми състрадалче, покойни братче свящ. Еньо! Ти се освободи от всички мъки и неволи, които ний оставаме да теглим, но нека бъде волята Божия. Вечная ви памят, Бог да ви прости и приеме в царство небесно.

Любезний ми тате! Май се поотпуснах този път, та ви написах повечко, но, моля ви, не имайте погрешката ми, защото искам за всичко и за всичките дела и неволи да ви докажа и опиша, но писмено не ми достига перото, но дано Бог ни поддържи душата и подкрепи здравието да се завърнем по-скоро в милата си бащиния, отечество мила майка България, и заварим пълна свобода. Както каза дядо Петко[96] на табаците в х. Хаузовото кавене пред най-върлия х. христиене-табак в 1853 год.: „От този кол да ни отвържат, че където щат, там да ни вържат“. Той не знай тази дума къде й бий топорът, но турците знаят, ами какви да ги дъвчат, като дядо Петко на Фариз моллаолу Садулла бея дясното око — лявото ухо…

Тате! Поп Еню Попдимитрав от Гюнелийската махала се помина в Господа в Диарбекир, в къщата на баба Хампа при черквата „Мар Казма“ на 9 август, в понеделник, часа по турски 4, 1876 година[97].

Поканих от християнските общини народа, от церквите свещениците: арабския свещеник, арменските свещеници, келданский, сирянский и халдейский. От затвора четворица и 12 души българи с четирима души вардяни.

Направих жито и хляб като по нашенско, защото тукашните не носят нищо за ядене и пиене на гробищата, кога погребуват смърт.

Одежди му купих от черквата „Свети Мар Казма“ и в тази 1034 черква го опяхме. От сирянската черква „Успение пресвятая Богородица“ ми даваха без пари одежди и там да го погребем, но аз не приех, защото черковните им обреди са различни от нашите, като им казах, че одежди намерих от „Мар Козма“ и имаме български гробища и там ще го заровим.

Най-напреж ний опяхме, след нази арменските, сирянските, келданските и халдейските свещеници. Поп Еню е опят седем пъти от седем народности и досега никого не погребали със слънца и кръст да пренесат смъртта през тоз варварски проклет град. А ний направихме път и отворихме врата за други. Но турците, като гледали толкова народ и свещеници с четири души вардяни, мислили, че някой владика умрял, та го заравят.

Едно младо арменско попче като пей напреж смъртта, християнки и туркини ги накара да се качат отгоре на къщите си да гледат и слушат какъв е този глас и каква е тази смърт, и какво е това чудо, гдето друг път не сме чули, нето видели. Това попче му уподобявах гласа на поп Енюва брат, поп Теня; но това много зеде нещо, което мъчно се случва такава дарба и такъв глас.

ПАМУКЪТ ИЗЛЯ[ЗЪ]Л НА ПАЗАРЯ. Погребахме смъртта отца поп Еня и се върнахме от гробищата на нашата къща със 1035 свещениците и християни да ги послужа каве и по една ракия, да споменем покойния.

В това време завтасаха двама стражари, та ме забраха и не ми дават да стъпя на земята, къде ще ме карат, аз си знам мястото, не се плаша. Закараха ме, къде? — В дранголника при братята ми. То не било друго, ами имало от нази избягнали, сега се научили и питат и мене: „Като беше вънка, не видя ли вапште другари къде отидоха?“ „Видях ги, един днеска погребахме в гробищата, а другите 12 души, които бяха дошле, ей ги, и те тука“. „Не, не, гдето избягали“. „Не знам, намерете ги, аз съм тук“, и това беше.

Тате, аз ви бях писал за поп Еня и писмо проводил до попадията му и син му Коля от 20 август, брой 43, да го изпроводите, както ви бележех, но като не съм приел отговор, за това ви пак бележа и не ща сега да им пиша, също и за Бойча Русев. Проводил бях и словото, което [е] от даскал Янка Коцев, който каза на български и турски на поп Еневата смърт, та разплака всички слушащи.

За пари, догде не ви пиша, да не сте се решили да ми проводите, защото се не знай кой ден ще се освободим оттук, пари имам.

И сега, като мисля, че ще ви се додее да ми четете писмото, то свършвам. Като ви поздравя с най-искрените си поздравления, в Божието име, оставам в най-добро здравие и моля Всевишнаго за вашето драгоценно здравие.

18 октомврий 1876 г.

Диарбекир Ваш отецолюбив син п. М. Кънчев

1036 П. П. Нарочно поздравям чадолюбивата си майка и катадневно моля Бога за телесното й драгоценно здравие и й давам надежда, че ако ни подкрепи Бог душата и опази здравието, скоро щем се видя. Поздр. едноутробните си братя, госпожите и чадата им. Поздр. едноутробните си сестри и зетеви, а особно п. К. Новачков и чадата им. Поздр. всички роднини и приятели и моля за здравието им и скорошно виждание и свобода. То беше амнистия.

Същий

Г-да г-да братя Иване, Диньо Русеви,

Като ви поздравя, явя ви, че съм в добро здравие и моля Всевишнаго за вашето добро здравие. Ако и да бях писал в писмото до баща си от 20 август за брата ви Бойча, но като не съм приел отговор, то пак пиша за знание, че не трябва да търсите брата си Бойча с писмо или пък пари изпращате в Диарбекир, защото мястото му изстина и не се нахожда тук, нето пък прах остана от стъпалата му (я в Браила, я в Гюргево) от 8 август. Парите си 10 лири тур. от 10 юний, брой 16, напълно прие. Но и ази, като видях, че може да му стане негде нужда за пари, а пък отде ще вземе, като не познава никого в непознати хора, дадох му за пътни разноски една лира тур. и едно бяло меджидие и ако е възможно, проводете ми ги. Той може да ви пише. 14 души изветряха. Като няма повече що да пиша, поздр. майка [ви] баба Пена.

Ваш незабравим молител п. М. Кънчев

Писмо

от баща ми Кънча Стоянов

Милий ми сине,

1037 Краткото ти писъмце, с което ме поздравяш, от 20 август, брой 43, приех на 11-ий того; в което ми бележиш за покойний поп Еня Попдимитров, в което имаше и негови писма, написани с твоята ръка. Според както ми пишеше да ги изпроводя, извърших добре волята ти.

Писъмцето ти от 2-ий тогоже приех на 25-ий същаго, часа по 8, и като го приех, без да се бавя, разкъсах го и като го прочетох, крайно се развеселих, като ми пишеш, че си бил здрав. Аз с голяма надежда разтворих писмото ти, т.е. надеждата ми беше, че си ти в пътя, и надявам се да приема телеграф, че сте в пътя. Но то било напротив, вий в затвора… Аз ти изпроводих 10 лири тур. И Иван Русев 1 лира тур., една на Бойча в дълг, който, като му казахме, че останал 1 лира тур. длъжен, на драго сърце ги даде. И като няма повече що да ти пиша, оставам в добро здравие, също и всички домашни…

25 септ. 1876 г., бр. 18

Твой баща Кънчо Стоянов

Писмо

от брата ми Георга Кънчев

Едноутробний ми братко бати попе!

Честните ти поздравления в трите писъмца напълно прочетох и крайно се зарадвах и неизказано развеселих, и най-подече пък, като се провъзгласи от н.в. с. Мурада общата амнистия, която вече и донейде видяхме и с очите си, т.е. в Едирне, 1038 колкото затворници имаше за политическо престъпление, всички се освободиха на 5 септемврия и си додоха на 8-ий същаго, от което имаме безкрайни веселби и много ръкопляскания и се чуваше думата „Да живей, да живей султан Мурад, комуто Бог да хариже дълги дни, че се смили за невинните, които пъшкаха в затворите“.

Милий ми бати попе! Братче! Бъдете спокойни и си стойте мирни там, скоро ще се видим. Дай Боже.

От ескизаарското приключение[98] колкото затворници имаше, всички се освободиха. А особено да ти кажа някои и други, които те поздравяват: Мънчо Гергев, п. С. Широв, учит. П. Сивчев, учит. М. Генчев, Т. Станчев, Д. Танев, Петър Желев и Господин Желев и прочее, които всички бяха на едно място, когато ги посрещнахме, и всички те поздравят.

Милий ми бати попе! Малко се наскърбих от думата „Господи, прибежи ще“, но дано Бог помогне, дорде ми пристигне писмото, да биете тел., че сте освобождени.

На 14 август аз, като отидох да ти изпращам парите, 10 лири тур. заедно с 1 Бойчева лира и писмата, които ги запечатахме с дяда Петра Сливков, който и той проводи в същото време на Стефана, та тогава беше дошъл един американски консул в града на име Скайлер[99]. Та този консул, проводен да изпита из България какви работи са ставали и има ли затворници много от градове и села, тъй като доде в нашия град, беше на конак в протестантските къщи и най-първата му работа беше да изпита колко затворници има от Заара, и всички се стичаха, жени и мъже, 1039 да написуват всеки своите затворени. И ний отидохме с дяда Петра и баба Петровица и Стефановата булка при консула, та и като му приказахме, че и ний имаме от три години и половина насам затворници и не ги знаем по какви беди ги хвърлиха чак в Диарбекир, и оттогава не ги чуваме, не ги видиме, и всички други, които бяха дошле да написуват всеки затворниците си хора, а консулът ни каза тъй: „Ний сега, като станем оттук, ще идем в Едирне и до 20 дена ще си додат всички затворници от Заарското приключение“. И тъй, както каза, на 23-ия ден си додоха всичките. А пък за вази каза, че като се изпуснат едирненските затворници, ще се пуснат и в Диарбекир, и в Багдад. И тъй като ни каза, тъй стойте си на дупеата там, защото голяма надежда имали да ви пуснат, дай Боже…

Теню даде най-баш бой изпит във II клас, също и Кънчо, сега Кънча туриха в III отделение. А Теня аз се помъчих и потрудих да го проводя в града, но тати, мама и бати казват — не бива, стига му толкози, кой ще оре на баща му нивите. За Теня и п. К. Новачков се много труди да убеди татя да го проводи, но и нему не му дава да издума, също и учител Недю Иванов, но никой се не послуша. Затова, моля те, побързай по-скоро да проводиш писмото си и да ги посъветуваш, дано барем тебе послушат. И като няма повече за какво да ти пиша, особено пък и като не съм приел отговор на писмото си, моля ти се да ми простиш, ако има погрешка, защото много бързах.

25 септ. 1876 г. Твой едноутробний брат Г. Кънчев

с. Арабаджиево

П.П. Една новина ще ти пиша, т.е. на 23 септемврий вечерта часът по 1 ½ удариха татя с пушка 5 сачми, една у главата, една у кръста и три в лявата ръка, но не е паднал болен от тях и се хвана, който го удари, но не рачихме да правим давия, защото няма да повреди нещо ударът.

Същий

Бл[агоговейний] отче п. Минчо! Приими искрените поздравления от твой състрадалец

п. Сава Широв

Писмо

от учит. Минка Минев в Ст. Загора

Благоговейний отче!

Повече от година време има, откак не съм ви писал, и вярвам да сте се сетили за причината на това мое закъснявание. Ако и да съм желал често да ви пиша, но направо не бе ми възможно. Затова днес, като се намерих тука с брата ви г-на Георга, не пропуснах сгодния случай от да не ви поднеса поздравленията си.

Засега аз се намирам в града не на учител служба, но при един търговец още през януарий, т. е. тогази, когато излязох от затвора, в когото прекарах цели 94 злочести дене, в което време и старий ми баща се помина от напразна смърт (…)

Ески Загра М. Минев

Писмо

от баща ми Кънча Стоянов

Милий ми сине!

Писмото ти от 28 октомврий, брой 46, приех на 26 ноемврий и като го прочетох, крайно се зарадвах и неизказано развеселих, като ми казваш, че си бил здрав, и най-повече, като ми казваш, че голяма радост проникнала в сърцата ви на всички, както и в нашите сърца, като са ви прегледали и написали на опростителен преглед. Дай Боже да бъде тъй, но дано бъде по-скоро.

Милий ми синко! Става две писма приемам, брой 44–45, в които ми казваш да ти не отговарям. И сега на това си писмо пак не ми определяш да ти отговоря, но аз, като не можох да търпя, написах.

Не знам, милий ми сине, за какво да ти пиша и за какво да скратявам, като притесненията навред се едни. Притеснение думам не за друго, ами за пари. Селяните се дръпнали на едни партии, на едни нападения, като викнали всички: да дават чорбаджиите. Доде бюлюкбашията в селото да събира царски данок, кой да дава пари най-напреж — дядо Кънчо. Имдадие на царството — пак дядо Кънчо; кон, волове, кола за мекере на царството, за селски хамбар, огън да го гори — караха се, обаждаха се заради него, беше останало палас-пюлюс от него около 1600 гр. — хайде и тях на чорбаджиите, които са си дали парите още дорде не беше се заловил пущината, и тъй както ти казах, за туй, за онуй — дал съм около 2500 гроша.

1043 Милий ми сине! Казваш в писмото си два примера въз съгласието и любовта един къмто други. Но любовта, съгласието и нераздялата ги изяла липсата. И не се чуват, нето пък виждат.

Между братята ти има малко несъгласие, но аз ще го победя, защото не съм му стигнал края и въздържам работата, дорде да си додете вий, и давно Бог се смили за вази по-скоро да се завърнете при милите си родители, братя, сестри и обичливи приятели. О, Боже, помогни, че аз тогава ще издиря и партията, и несъгласието помежду братята ви.

Но да се не грижиш зарад туй; аз дорде съм жив, няма да оставя провала за подир смъртта си — ако не бях дал толкова пари за вятъра тази година, щях да си наглася работата, ама…

За Теня, Кънча, Вътито недей се грижи, защото ги не оставям от нужните им потреби. Теня проводих още през 28 септемврий в града на училището, и за това не се грижи.

Милий ми сине! Кражбите, псувните, обирите и убийствата не са престанали ни един ден. Да тръгне човек да иде в града, то, както и да е, ще пострада, е, ако го не убият, ще му вземат парите, облекло, цървулите или навущата най-малко. Есен Димитър Широв, като беше отишъл с братята си заедно в Марко чаласъ за тръни, отишъл един турчин при него и му поискал цървулите и навущата и той, ще не ще, дал ги, подир поискал му и пояса, 1044 а той му се досвидял. Тогази, като потеглил турчинът с чифтето си в Димитра Широв и той там падна полумъртъв и след 24 часа време Димитър умря, Бог да го прости. И кръвопийца още го търсят.

А мене дето удари, беше Теню Господинов; като минувах покрай реката, тамам бях срещу Къневата воденица, той му се е видяло, че съм някой крадец, часа по 12 ½, и като потегли с чифтето си, и аз се замаях и паднах, малко се бях позабравил в него време, по-подир се посафирясах пак и сетне, като ме занесоха, до две недели захванах да си усещам пак снагата и, кажи, бях оздравял. Но сега, става 5–6 дена, в гърба ми и в рамото ми има по една сачма, които ме много безпокоят вечер.

Пчелите тази година станаха много добри. Продадох около 600 оки мед по 2 ½ гр. оката. За сеитбата, кажи, ¾ засяхме, и то половината реката пак го извлече, много дъждове се изсипаха на земята, реката най-много беше дошла, отколкото друг път; нам занесе около 10–12 кила жито. И тъй, като няма за друго що да ти пиша, оставам в добро здравие, също и старата ти майка, чедата ти и всички домашни.

(…)

Приимете поздравленията и от мене, Петка Сивчев, също и от ваший М. Г. Генчев.

28 ноемврий 1876 г. Твой баща Кънчо Стоянов

Арабаджиево

Едноутробний ми бати попе!

1045 Като те поздравя с най-искрените си братски поздравления, явя ви, че се намирам в най-добро здравие, също Марийка и Пенка. За Теня да ти напиша нещо, но задължих него той да си напише и не знам какво й написал, ще го питам. За него не се грижи, аз го пазарих в даскал М. М. Атанасов по едно кило жито в месеца кесим със свещите, ядението, пранието и всичко, една кола кютюци и една ока сапун, но той всяка вечер му преподава турски и французки и кога ида, питам го има ли от нещо нужда, ако му се случи да няма, аз му го набавям. Аз много честичко го обикалям. Дано Бог помогне да си додете, та че тогава ще разбереш от всичките работи.

Кънчо е в III отд., учи предмети бълг. грам., аритметика, землеописание, прочит и чистописание, Вълчо е между I и II отд. и са много трудолюбиви, защото ги не оставям да играят.

28 ноемврий 1876 г. Твой брат Георго Кънчев

с. Арабаджиево

Писмо

от сина ми Теня Попминчев Железник, 28 ноемврий 1876 год.

Любезний ми татко!

Прочетох ви писъмцето от 17 септемврий и се нажалих много, като видях, че сте останали в съмнение, дето аз с любезните си братчета не съм ви писал в едно-две дядови писма. Затова днес на радо сърце вземам перото в ръка и ви пиша.

Най-напред ви явя, че съм много добре в здравието си и следвам от началото на октомврий в главното градско училище и 1046 живея в къщата на Минка Минев, прежде бивший учител селото. Учителите градски ме оставиха пак във вторий клас, защото не бях учил французки и турски, но аз мисля, че ти не щеш се наскърбиш за това, защото то за мене е по-добре.

Като да начна отново да уча французки и турски, малко ми е трудно, но вечер, като се завърна от училището, г-н Минко Минев ми разказва онова, което не съм можал да науча, и тъй с неговата вечерна помощ в уроците ми аз всякога отивам с приготвени уроци в училището.

Тате! Ако и да съм се отделил от родното си място, не мисли, че аз съм се разтъжил, защото аз съм познат с г-н Минка и с майка му, която ми пригодява, както и моята баба. Затова аз имам да им благодаря.

Тате, в писмото си ти казваш, че си направил суджуци и се надяваш да ги ядеш в пътя. Дай Боже! Дано е близо вече този ден, когато ний се удостоим пак да паднем в прегръдките и да чуем от тебе предрагий ни за нази глас: „Чеда мои“. Дай Боже, дано е наскоро! Братчетата ми Кънчо и Вътито ходили редовно на училището, ми казваше чичо Георги, и биле здравички.

Тате! Неописана радост почувствувах, като ми каза чичо Георги, че в честното си до тях [писмо] си явил, че до 2 месеца с Божията воля ще може да се завърнете. Ах! Дано е вече последний падеж на очакванието ви за честито завръщание в милата си родина. Засега с толкози, като ви принеса покорните си и сърдечни почитания и поздравления и целующа отеческата ви десница, оставям ваш покорен син.

Теню Попминчев

Няколко редовце от г-н Минка Минев

1047 Благогов. отче!

Възвълнуван от душевна радост от последното ви известие, пиша ви тези малко редовце, пиша ви малко, защото по ми е драго да ви стисна и целуна десницата, отколкото да ви пиша. Ваш Теню е при мене и чрез него трудя се, доколкото ми е възможно, да си отплатя поне една от добрините, които съм приемал от вази. Целувам ви приятелски и почитам ви отечески

М. М. Атанасов

Нарочно ви поздравя майка ми и всякога си повтаря тези думи: „Щом се науча, че попчето си иде, ще вървя да го срещам дотам, додето старостта ми се остави да ми се покорява, т.е. додето силя“. Поздравят ви и всичките ни домашни.

Същий

Писмо

от учит. Недя Ив. Богданов

Благоговейний отче и дух.[овний] страдалче!

Жално ми е, че не можа да ви пиша в този случай малко по-надълго по причина на несгодността, що срещам у запечатванието на многото ни в един плик писма. Прочее ограничавам се в малко, за което извинете.

Много от писмата ви съм имал честта да чета и много от тях са ми давали надежда за освобождението ви, но последното ме унадеждява и уверява най-много, дотолкоз, щото не можа да се поколебая най-малко у надеждата, че туй ще се осъществи, че ще настане ден, в когото ще се огорчи адът; много от писмата ви са имали по нещо убедително за нас, но последното преодолява в туй отношение; и много от тях най-сетне са ме радвали, 1048 че ще имам честта да ви видя, но последното ми дава най-малкото съмнение за скорошното ни улавяние ръка за ръка. Още, като оставя настрана известието ви, на туй политическите обстоятелства при тяхното направление говорят най-убедително. Дано бъдем честити. Дай Боже.

27 ноемврий 1876 г. Н. Ив. Богданов

Арабаджиево

П.П. Имам честта да ви известя, че при всичките препятствия от страна на домашните ви можахме да изпратим Теня в града, гдето оста у II клас. На отиванието го снабдих с препоръчително писмо, в което се поръчих право за онези части от предметите, които беше следвал при мене (в мое време) вътре в три месеца.

Поздравете братята си състрадалци, особито г. Я. Т. Кочева, комуто дължа нещо като на учител и наставник, за което може би да сте известни.

Същий

Писмо

от капитан Василя Ганчев от Плевен заточен в Мардин

За господин х. поп Минча в Диарбекир. Живо и здраво и молим Бога за общото ви [здраве]; поздравете, който пита и който не пита за нази, поздравете х. Гарабета, да не вързва кусур защо 1049 се забавих, та не съм му писал още. Желая да му пиша на арменски, но като не можох да намеря, който знае да пише арменски, затова забавям (…) Щом намеря време, беззабавно ще му пиша, но вие го поздравете от мене, него и стопаницата му, заедно с децата му; на всички много здраве, моля Бога за здравето им.

Дядо попе, вие бяхте писали един аманет (…) но времето не е сега, трайте, азе ще ви се отговоря, ако одобря, кога доде време. Сакън, да не се излъжете в някоя работа, що вий не приличате като други глупави. Вервам да сте в себе си, всинца стоим без работа, на всинца ни мъчно, но нема що да сторим, паднали сме в крайно време, трябва да търпим, за да получим безценното на света. Днес в таквизи крайности сме стигнали, гдето дървото лайняно и от двете страни — нема отде да хванеш, за да удряш, ще държим за средата, що е чисто, та да видим Господ накъде ще се смили. Да благодарим на царя, дето ни определи 60 гроша месечина да се икономим (…) доде получим, което желаем да видим. Азе толкова зная, дето кажат, изтърпен — спасен. Дядо хаджи поп[100], какво е безценно нещо да се смили царо да ни опрости, да се съберем всинца страдалци заедно, да се повърнем в милото си отечество — какви радости ще получим от нашите съотечественици (…) я помисли, че ще бъдем приети с пение и (…) с цвете от нашите съотечественици и мили братя, сестри и роднини, също и от дечицата си, които са страдали повече от нас и страдаят до днес; истина, мъчно, тежко, но нема що да сторимо, сака търпение; които работиха и влазяха в алъш-вериш, 1050 не виде ли колко прокопсаха, и то е назе едно огледало. Истина, и ний [не можем] вечно да стоимо тъй без работа, но засега не струват алъш-веришите; бари помислете и разсъдете, ако одобрите вие, за мен не остава ред, после пишете ми какво одобрите, аз съм одобрен, както одобрите вие. И засега като няма друго що да ви пиша, оставам със здравие.

17 декемврий 1876 г.

Ваш съотечественик страдалец

Мередин Васил Ганчов

Чадолюбивий ми тейко!

Честното ви писмо, с което ме поздравите, от 25 септемврий, брой 18, заедно с 10 лири тур. и 1 лира тур. от Ивана Русев срещу дълга на брата му Бойча Русев [приех]. Тате, много се зарадвах, загдето ми пишете, че сте биле в добро здравие всички ни домашни, а най-вече, загдето сте ми изпроводили 11-те лири тур.

Има пари, има Бог, няма пари, няма поп и прочие.

И второто ви писмо от 28 ноемврий, което ме много наскърби, загдето ми се толкова тъжиш до немай-къде. И най-много тежало на чорбаджиите, то е тъй, ама думите „Кънчо чорбаджи“ като че омагьосат човека, а на чорбаджията от радост и уважение като че мед му капе на сърцето [от] думата „чорбаджи“. Още какво й станало! Това е зачало, и то е каймак на чорбаджилъка. Гледай си работата, водата отгдето е текла, пак ще тече, само гледайте чорбаджилъка да не изгубите.

Кон, волове, кола, мекере за царството, то е възнаграждение, мааш (пенсия) на думата „чорбаджи“, който е бил честит да я спечели. 1051 А от чорбаджиите, който се избере, одобри и мунасип види да даде имдаде (помощ) пари на царя, султанът ще го награди една камила, на която чербаджията, като се качи, та седне на врата й, ще иде бос на Божи гроб с нея и ще стане хаджия. И тоята може и за мухтарин да се избере.

Хамбаря, гдето сте правили, лошо го кълнеш, може и да го постигне клетвата ти, та да го запалят и изгорят с огън. И в селото, гдето станали хората толкова развратни, пияници; несъгласие — един против друг, та си изгорили по-многото плевни в селото, и без таквиз хора не е възможно.

Не съдете, да не бъдете съдени, защото с каквато съдба съдите, с такваз ще ви съдят и [с] каквато мярка мерите, ще ви се възмери (Мат., гл. 7, ст. 1–2). Бере ли се от трънки грозде или от репей смокини? Така всяко добро дърво прави добри плодове, а лошото дърво прави лоши плодове. Не може добро дърво да прави лоши плодове, нито лошо дърво да прави добри плодове. Всяко дърво, което не прави добър плод, отсича се и в огън се хвърля. И тъй от плодовете им ще ги познаете (Мат., гл. 7, ст. 17, 18, 19, 20).

А псувните, обирите, даякът и убийствата, то е за пример: кучето, кога побесней, пикай на дирекя на джамията, казва пословицата.

Гдето ви ударил с пушка Теню Господинов, то е от роднинский ви съвет. Който нож вади, от нож умира. Петре, вложи ножа в ножницата, думаше самий Спасител.

А братята, които имали малко погрешка помежду си, вий като баща посъветувайте ги и те като синове ще послушат умните 1052 съвети на баща си и ще се поправят и примирят като братя, и погодят помежду си, само кьосе кеяларъ, ако са мирни помежду си. Защото те много работа вършат; на жената сабля дай в ръцете, преднина не й давай да ти съди и управлява мъжката полска и търговската работа, защото мъжът е глава на жената. Както черквата се покорява на Христа, тъй и жената да се покорява на мъжа си, дума самий Спасител.

Димитра Широв оплаках в тъмницата заедно с другарите си, като им разказах добрините му и человеколюбивото му сърце. Вечная му памят, Бог да го прости.

Още се наслаждаваме в магарешкий рай и като няма повече что да ви пиша, поздравлявам ви с приличните си и най-искрени поздравления всички ни домашни, особно мама, и оставам в добро здравие и моля Бога за вашето. Ако стане нещо, оттук ще ви бия телеграма, че тогиз ще си тръгна.

26 декемврий 1876 г. Ваш син п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

до брата ми Георга Кънчев в с. Арабаджиево

Едноутробний ми братче Георге!

Писъмцата, с които ме поздравяш, от 25 септемврий и 28 ноемврий, приех и се много зарадвах, че сте в добро здравие, радвам се, дай Боже да бъдете всегда здрави.

Също и аз съм здрав, но друго ме блазни, че сте се наскърбили в думите „Господи, прибежи ще“ и още ме съветуваш да си седим на дупеата; 1053 че каква ни й работата, ний ги смазахме вече, като да седим на тях, но искаме да се поразходиме малко и с крака, да ни починат дупеата, и то лошо ли й? Конете приготвени седят, та ни чакат, за да тръгнем и разходим. Заклах агнето си Пишка, та го направих суджуци за пътнина и много ми беше мило, защото всичко него имах, при мене лежеше и от мене се не делеше; когато поп Георги го закла, баба Хампа плака за него.

Разходката[101] ни се спря по две причини. Додоха ни нови гости, политически престъпници[102] от Шумненско, на които имената са следующите:

1. Танас Стойков, манифактураджия

2. Танас Жечев, преславски бояджи

3. Злати Вълчев, ченгелский терзи

4. Георги Ников, абаджи

5. Тодор Маринов от Русчук

6. Васил Станчев Далаков, кундурджи

7. Рафаил Гергев Мощев, бакал

Драгите ми нови гости, догде да се нарадваме едни други, вдигнаха ги за Ниневия (Мосул), 50–60 часа от нас нататък, на пророк Йоновата колиба, гдето му изсъхна кратуната. Ний изпроводихме шербетчи Михаил а от православните араби, та отиде с тях заедно да им намира поръчители да ги не държат в затвор, защото там не бяха пращали в заточение освен тези седмината. Шербетчи Михаил си доде и каза, че ги освободил от затвора с поръчители.

Тях още не сме прежалили, докараха негово високопреподобие отца архимандрита Пахомия[103] от Рилский манастир „Свети Йоан Р.“, когото бяха дотътрили от едирненската терсана, с рунтавия влашки, с голямата яка кюрк, който се казваше дядо Цвятко[104]. 1054 Повикаха от терсаната едирненска буюклу Кара Мустафа, Атанаса Цвятков Узунов, та го пита валията да не бъде този Цвятко баща му. Атанас Узунов отговорил на вали паша, че „белким вий баща ми Цвятка не знайте, който беше захарджия на войската царска в Цариград, на когото султанът дължи 2000 тур. лири, и не знайте ли, че като умря баща ми Цвятко, правителството му изяде лирите като тахан-халвасъ, а гдето ме питате за този човек, на име Цвятко, да не бъде баща ми, аз нето съм го видел, нето пък познавам“.

И догде да се разприкажем с негово високопреподобие досега в какви дупки е бил пъхнат и скрит от ясното слънце, те го вдигнаха и закараха в Мардин при д-р Миркович, 18 часа от Диарбекир.

Втората причина е следующата: Станчо Петров от Джамбазито. Бяхме се приготвили да направим „разходката“ следующите: Стефан Сливков, Георги Хаджидечев, Кости Симидчиев, Янаки Тодев, Христо Илич; и Станчо Петров и поп Георги бяха в числото, което саде аз знаех, защото другите другари ги не възприемаха.

Излязох в града, за да се приготвювам за път. Станчо Петров и той излял и ме намери на къщата [на] баба Хампа, в която къща ни й оръжието. Аз казах на Станча да се приготвюва и излязох къде Урумкапия да се намеря с носачите. 1055 А Станчо Петров се наблъскал с ракия, отишол в затвора, та се скарал с Янакя Тодев и хубай се били. Станчо казал: „Аз ще сера едно лайно“, но на тази му дума се не подсетили, като мислели, че на Янакя се нещо кани, още веднъж да го побият.

Станчо си носи юрганя да го пере на водата Едикардаш. Това беше часът 8 ½, когато Станчо излиза из Урумкапия, натоварил юрганя и дюшека на гърба си, и една шиша ракия в пояса му, като че отива у бабини си на гости или като пристануша мома, кога се рои от бащината си кошара. Замина покрай мене. „Къде бе, Станчо?“ — попитах го аз. „Ще си пера дрехите на Едикардаш“, и замина. След малко доде и Костито да го търси. Казах му, че Станчо замина с дрехите си, та отиде на Едикардаш да се пере. „Ти не знайш каква я извършиха, той бяга и работата ни се огелпи“, каза Костито. Тук Станчо, там Станчо, изяде го липсата, няма Станча.

Върнахме се, мръкна се, не пускат никого да излезе навън. Съмна се, Станча няма и нази ограничиха, та ни не пускат никак навън. Мина се една неделя време, една сутрена като дотътриха Станча и го туриха при мръсните голи кюрди в дранголника, и додоха, та му обраха всичките книжа, та ги занесоха на валията.

Станчо бягал 3 часа далеч от гр. Диарбекир до селото Кушдоган. В това село имало един чаушин с десет души заптии, които събирали нови солдати. Станчо, като видял, че свети огън, отбил се да си запали цигара и да ги попита за пътя, да се не сбърка, накъдето е намислил да пътува. Чаушинът, като познава Станча, попитал го: „Накъде отиваш, Станчо?“ Станчо му отговорил: 1056 „Отивам за диви свини“. „Ти улови свинете, ами стой тук и ще ходиш с нази заедно, догде си свършим работата“. На колкото села ходили, и Станча карали с тях си. Чаушинът щял да му завий юларя, като му вземе 1 или 2 лири тур. и да го изпроводи да върви, накъдето му видят очите, но от другите заптиета не смеил да извърши и удари лирите.

А ний, за да се умием като Пилата пред народа, направихме едно прошение, та се подписахме и изпроводихме на вали паша, че Станчо пада от вънкашна болест, която го намира в един или два месеца, и ако не сме ний да го вардим, Станчо сто пъти да се й хвърлил и убий от калето долу, защото в него време е без свяст. Валията, като прочете жалбата, каза: „Вай, завалла“, и заповяда да го пуснат, та доде при нази. Станча с този път стана два пъти го бия за тези му постъпки.

Аз се оставих от тази „разходка“ и ще чакам, и не знам какво да кажа, има уж общо освобождение, амнистия — от перото — и се надяваме да си отиваме, а то, напротив, още нови гости ни проваждат.

Имай надежда, че ще се видим, защото ми предсказва сънят, но се не знай денят и часът, в който ще се прегърнем и братски целунем. И каква радост ще бъде в този час. Дай Боже.

И най-подир, като ви поздравя с приличните си и най-искрени поздравления и всички ни домашни, роди и приятели, оставам в най-добро здравие и моля Бога за вашето драгоценно здравие.

26 декемврий 1876 г. Ваш едноутробний п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

от поп К. Новачков от Топракхисар

1057 Благоговейний отче п. М. Кънчев!

Писмото ви от 10 декемврий 1876 г. приех, прочетох и че сте в добро здравие разумях, от което и крайно се благодарих и зарадвах. Едно нещо само ме дълбоко наскърби; но и за това няма що да се каже, като признае человек, че делата и мислите Божи са съвършено различни от ония на человеците; а то е, като прочетох, че бл[агоговейний] отец Еню се поминал и че от това вие се лишавате от един верен и искрен приятел, другар и състрадалец, с когото братски сте се поминували и олекчавали страданията си в отдалечените заглъхнали страни. Но волята на Бога била такава и няма що да се каже.

Децата ви са в добро здравие, както и Пенка, Вълчо и Кънчо следват засега редовно в училището. Теню [е] в градското главно училище във вторий клас и живее в къщата на г-н Минка Минев. Научих се от г-н Герга, брата ви, че Теню се повикал между най-отличните ученици във време на прегледа за Р. Христово. Това ме много зарадва, а Бог знае колко повече ще се зарадвате вие!

Теню е от качеството на най-благоразумните, смирените, добродушните и прилежателни момчета, затова със сълзи на очи радост, хваляй и благодари Бога, че ти е подарил такъв син, който ще ти бъде подпорка в старост и утеха във време на печал. Стига само Бог, който е неизчерпаем източник на милостта, да ми подари скорошно избавление, като направи да се смили 1058 негово н.в.с. Мурад, който да заповяда за освобождението ви. Кънчо от ден на ден става и той по-смирен и прилежателен, а Вълчо е още глупав, та няма що да се рече за поведението му. Колкото за Пенка, познато ви е това дете с добронравието и послушанието си, обаче много има да се каже и за него, защото заедно с порастванието си расте и духом и става от ден на ден по̀ Пенка. Толко за децата засега, а нека се върнем върху друг предмет, сир. върху предмета за помощ.

Пишехте ми да се обърна към милостиви хора за помощ (Садъка според вас) с условие обаче, ако съм убеден за сполука, ако ли не, да мълча. Аз направих последното, защото съм убеден, че не ще сполуча или ако сполуча, то ще е съвсем малка работа. Но да не мислите, че милостивите хора са се свършили! Не дай Боже. Те са много, но времената са съвършено лоши по нас, житото от миналото лято беше слабо и грозно, времето размътено, търговците загубени, търговията заспала и по следствие на тези по нас народът е безкрайно сиромах, защото жито се продава 25–35 гр. килото, и то с кайме, което губи 30–40%. Помощи за войната[105] се искаха и се искат още, най-първо коне, после коля и волове, по-подир пари; а сега се пръскат билети, и то не според закона на бедел по билет, защо на Топракхисар има 60 беделя, а пък дадоха 160 билети по 10 и 20 гроша. За всичко това не се наех засега да искам помощ, защото не щях и да сполуча, а за подир ще гледам. Теня не можох да видя да му кажа да ви пише, без да му диктува някой, но поръчах на Георга да му каже желанието ви (…)

3 февруар 1877 г. Ваш приятел поп К. Новачков

Топракхисар

Писмо

от баща ми Кънча Стоянов

Милий ми сине!

1059 Става три писма ми изпроваждаш, брой 46, 47, 48, на които и отговор бях писал, но мисля, че още не си приел тези ми писма; като прочетох, старото ми наскърбено сърце тозчас заплаче, като си помисля, че черните проклети теглила тъй ли се не свършиха. Ах, милий сине, тъй ли съм мислил аз, когато съм ви хранил от малки и възпитувал, и съм мислил да живея и да се веселя при вази, когато остарея, а то напротив… Но пак, като ми пишеш, че си бил добре, здрав, малко ми се утешава наскърбеното ми сърце. Също и на старата ти прегърбена майка, която и тя е много западнала, ама и то за какво я! От плач и мисление за тебе скоро ще ме остави, много е западнала.

Милий ми сине! Казваш ми в едно от писмата си, че най-много щяло да се продължи конечното ви освобождение до два месеца, и наистина ний всички оттука много големи надежди имахме през тия два месеца, т.е. декемврий и януарий; да вярваш, милий ми сине, много големи приготовления правихме, като се надявахме и деня, и нощя да получим или тел[еграфически], или устно и вярно свято Божие чудо, че си идете, но пак Бог е добър и царят милостив. И сега пак, като ми пишеш в писмото си, че е дохаждал человек да ви прави йоклама и вий сте му дали 6 жалби, и той направил една и ви казал, че още до два месеца щяло да се продължи, вярвам. Ами този человек от коя народност беше и максус за вази ли е дошол? Тук в Заара лятоска, когато дохожда Скайлер, 1060 американският консул, и като изпита работите добре, каза, че до 20 дена ще си дойдат хъпъзите ви, и тъй на 23-ий ден всички си додоха, та и този человек, ако е такъвзи, то белки ще би истина.

Милий ми сине! За новини ако питаш за тука, има много, ако хвана да ги описувам, то не ми стига 3–4 листа книга, ами ще ти кажа няколко. И най-напреж ще ти кажа за Нова година 1877 каква се показа в началото си. На 1 януар беше много топло и приятно и всички хора се зарадваха, като видяха, наподир, като заваляха едни дъждове, едни студени лапавици, та хората не можоха да излязат от къщята си навън, и се продължи цял месец, но сега е малко по-кротко времето. И от това реката пак изново опустоши нивята.

За дружеството да ти кажа: тази година лечалата беше малка; като извадихме всичките разноски, остана по 22% чиста печала, но като има пък и 6000 гроша пропаднали пари, и тях извадихме от лечалата, та че тогава остават само по 2 гроша на акция, държи от 131½ гроша. Пропадналите пари не ги правят инкяр, ами много са сиромах-платците. Капиталът на дружеството тази година остана малко, защото половината [от] членовете си раззеха парите, акциите остават 165 и 21 783 гроша. Твойте акции тази година са 67, бяха 71, ама 4 съм взел, кога ти пратих парите. Драгийчинът дюкян не е в дружеството тази година. Той остана на Янка Станчев и на Ивана Степанов, на тяхно иждивение. Касиерът е на дружеството Иван Степанов самси и ще прави вънкашен алъш-вериш, ще купува само храна и овце. Писарят Георго Кънчев, той ще държи редовен тефтер, ама няма да стои 1061 постоянно там, ще си ходи на работата. Председател е Тачо Станчев. Платката на касиера е по 25 на 100 от лечалата и на писаря определен хак от лечалата 300 гроша.

И друга новина: разпръснаха от царството билети за 6385 гроша, ама тъй стоят, още не са ги делили на кому колко ще се падне и за тях кой знай колко кавги ще се дигат.

Алъш-веришите вече заспаха: турска лира 130 гр., бешлик 7 ½ гр., алтълък 9 гроша, ирмиличе 30 пари, ама кой дигна парите — каймето. Ако иска някой да си купи нещо или да продаде, ще прави три пазарлъка — с кайме, ако не е с кайме, с горни пари, и то като не уйдиса — с долни пари; жито килото с обикновени пари 28–30 гр., с кайме или горни пари 50–55 кило; и тъй, който има пари, крий ги, защото каймета са много бол, да идеш да развалиш кайме, от 100 гроша ще ти вземат 40 гроша сарафлък. Там има ли да се харчат каймета и как вървят? Да ми кажеш парите как вървят там и какви са? С дяда Коста, х. Гарабеда, баба Хампа как разговаряш, кой язик употребявате?

И като няма вече за друго що да ти пиша, казвам, че овцете са добри, взеха да се агнят, и конете — имаме 6 кобили да се кончат — и те са добри, биволици, крави, воловете ни са добри. Без повече, като те поздравяме всички домашни, оставаме в най-добро здравие (…)

6 февруар 1877 г. Твой баща Кънчо Стоянов

Арабаджиево

1062 Едноутробний ми братко!

Като не ми остава много време да ти пиша надълго, ще ти явя само, че аз оставих учителството вече и на мое място е сега Петко Гергев Дечев, ама не знай черковски ред, поповете пеят от лявата страна; той за 800 гроша и 8 кила жито. Главният учител е пак Недю Иванов, той за 2000 гр. и 10 кила жито, 10 оки вълна, ама е много нежен, той сега ми заплати 110 гроша да му бъда певец от дясната страна, а само неделен ден и господски празници; без повече, оставам в най-добро здравие.

6 февруар 1877 г. Твой брат Георго Кънчев

с. Арабаджиево

П.П. Тати, мама ходиха да водят Кънча, Вътито на гости във вуйчеви им, женеха Желка на Скендерлий, та че като се напил дядо Стоян, изпъдил гостите, хукал татя, децата; взели на Теня кундури, той не ги дал; взели да му дават риза, той [я] затъпкал в калта, защото нему нямало кундури; подир взел на Теня кундурите и не пусна Христакя да доде тази година с кравай и кокошка.

Същий

Писмо

от баба Миневица, даскал Минкова майка Тона Момчилова в г. Стара Загора

Обичний ми отче!

Писъмцето ви за мене от 24 декемврий с внимание изслушах, 1063 а сълзи обляха както наскърбеното ми сърце, тъй и старото ми лице. Прекарах през ума си всичко и цялата нощ не склопих очи. Да се не грижиш за Теня, всичко ще се трудя да направя, доколкото ми възможно, дано пооблекча малко тъгите, които той чувствува за вашето теглило. Та дано Всевишний съизволеше да се омилостиви ц[арското] правителство и за вази и да ви възвърне по-скоро в отечеството ви, при най-милото и драгото ви. Дай Боже тези писма да бъдеха последни и да си дойдете вече.

Поздравлявам ви любезно и оставам завсегда ваша обичлива

Железник, Тона Момчилова

1877 год., февруарий 6

Любезний ми татко!

Писъмцето ви от 24 декемврий приех и неизказана радост почувствувах в сърцето си, дето ми пишеш, че си бил в добро здравие, тъй и аз съм в добро здравие и моля всевишний Бога за вашето драгоценно здравие. Тате, сега следвам редовно в градското училище, на 25 декемврий правихме преглед за тримесечно учение и ме извадиха в между най-отличните ученици и на 23-ий тогоже дойде да ме заведе чичо Георги в село и след Василювден пак дойдох с него да уча. Тате, не се грижи за мене, догде съм в къщата на г-н Минка Минев, и всяка сряда дохажда чичо Георги да ме обикаля и за нищо не ме оставя оскъден. 1064 И като нямам вече що да ти пиша, оставам в най-добро здравие.

Твой покорний син Теню Попминчев

Писмо

от даскал Минка Минев Ески Загра, 6 февр. 1877

Благог. ми отче!

(…)

Жал ми е, отче, че неволею аз се пак принуждавам да ви поздравим писмено, дето трябваше досега вече да се видим лично, да ви кажа „добре дошол“ и да ви стисна и целуна десницата, но нека да кажем пак: да бъде волята на Всевишнаго.

Теню си следва редовно в училището и ще те моля да се не грижиш за него, защото всичко, което ми налага (…) вехтото ни и искрено приятелство с вази, ще се трудя да го изпълня. Преди 2 седмици уйчо му Киро от Ахърито го беше калесал за Желкината сватба, но понеже времето беше студено и нямаше с кого (верен) да го изпроводя, не го пуснах. Засега той отива много добре и на прегледа по Р. Христово излезе в отличните. Това си писъмце той самичък съчини.

Поздравленията ви до приятелите ви принесох и ги помолих да ви помогнат с по нещо, но от всичките добих отговор, че засега не ще могат по причина на съвсем слабите алъш-вериши; но аз не хващам вяра на това, защото за кефове има, а за… „мнозина звани, а мало избрани“. Ще ги помоля и втори път и ще ги оставя.

Зло захванах да чувам за ваше село: партии, несъгласия и кавги. Накъсо: стадо без пастир. Преждебившите учители в селото ви вместо за добро трудили се и за зло. Не ми се щеше да го вярвам, 1065 но за жалост делата потвърдяват. С толкова, като ви принеса искрените си поздравления и почитания, оставам завсегда ваш покорний духовен син.

М. М. Атанасов

Писмо

закъсняло от брата ми Георга

Едноутробний ми мил братко!

(…)

Като няма за какво да ти пиша, доде ми на ума да ти явя за състоянието на селото, което се обърнало съвсем [в] развращение, т.е. пускание огън, кражба, обири, омраза и пиянство (…)

Черквата е потънала до гредите в борч, ама и то не е от друго, ктиторите са много добри, но и те не са още менени — няма да се съберат 5–10 души на едно място, та че да подредят някоя работа (…) В черква неделен ден няма да видиш повече от 4–5 души и 7–8 жени, ами че откъде да падне приход. За харман жито не можоха да съберат, подир събраха едвам 13 ½, и то на учителите хак ли да плаща, на черквата масраф ли, за кое първен; и тъй аз погледнах на тефтера, печалбата едвам 3248 ¾, че помисли си колко съгласие има в селото.

1066 Училището сега малко-малко е в добър ред, но само от учителите, то това иде малко като хвалба, ама наистина е тъй.

На търговското земл. дружество тримесечие още не са гледали, и то тази година никакъв търговлук не може да направи, 5000 гроша в батак, че няма и да ги вземат (…) Акциите на дружеството са всичките 315 ½ от 129 ½ гроша акцията, а твоите акции сега са 71 и за тях тати да ти отговаря, защото нам не дава да се месим. И когато правим сметка, пак ще ти пиша.

Милий братко, за новини ако ме питаш, има да ти кажа много по нашенско, но аз ще ти приведа само няколко: най-напреж да ти кажа, че от едирненский пуснаха 14 души[106], от които ми са познати, ще ти ги кажа именно — Новачко Желев от Топракхисар, от Джамбазито х. Ева син, най-малкият, и още един, него викат Ради, и той оттам; от Стара Загора Христо Куртев и още един, нему не зная името. Тези петимата пуснаха през сирната неделя и тогази за тях беше ново раждание и голямо тържество. И сега за Възкресение пуснаха другите 9 души, от тях 4 души са от града, между които беше и Кюлнореолу Георги с тях, и 5 от Гьокпала. И сега чуваме, че още 12 души биле извадени да ги пускат, но не са ги пуснали още. Когато си идеха 1067 Новачкови от Едирне, п. К[остадин] Н[овачков] и още някои други от тяхното село, има на станцията, които си биле отишле да продават жито и ненадейно като изскочили Новачкови пред тях, после ги придружили и те до село заедно и подир 4–5 дена, като се изправил някой си хубав на общината, казал, че п. Костадин максус бил отишол да посреща Новачка и п. Велча Ж[елев] и п. Лозя Ж[елев], и подире се повикаха на общината, която ги стори аргос до Връбница. И сега се опростиха, ама чак като събраха житото на касата.

И още едно ще ти пиша: в събота вечер на опевалото Христово, преди Възкресение, в града, на черквата „Святий Никола“, хората, подплашени един от други от неразбранщина и като завикват отвън и се затичат в черквата и изреват, и като пускат няколко пищови вътре в черквата, че да гледаш сега джумбюш: из олтаря, под трапезата, изчупили полилеите, троновете, кандилата, притъпкали много жени и деца, от които някои други и умряха, жени и деца. Ударили един от хората с куршум и най-подир, като се запалюват пирдите на иконите, и тогава вече дъната взели да се окапуват и да се окалюват. По-подир, като научават работата че е измама, заловили пак да следуват правилото, но кой ли й този, гдето ще слуша, като всички треперят и се окапуват от страх. Криво-ляво изкарали в черквата, що видят — изгорели фесове, мокри и затъпкани полилеи, кандила, тронове, кюр-кове, попски камилавки на пита и прочее. То може да се обнародва в някой вестник.

И като нямам повече що да ти пиша, оставам в най-добро здравие, като те поздравям от всичкото си сърце и моля Бога да ти поддържи здравието до скорошното ни виждание. Дай Боже, но дано бъде по-скоро.

(…)

10 април 1876 г.[107], брой 13 Твой едноутробний брат

с. Арабаджиево Георги Кънчев

Чедолюбивий ми тейко!

Честното ви първо писъмце приех и като го прочетох, зарадвах се, загдето Бог ви подкрепя здравието и най-вече загдето ми казваш, че сте били здрави мама и всички ни домашни в къщи, дай Боже. Макар и вдън земи да съм, като ми пишете, че сте здрави, весел съм и викам, та се пукам да пея.

— Стани, момньо льо, отвори. — Не мога либе да стана, днеска съм лози прашила, крака ме болят от колене, ръцете от лахтете.

— Стани, момньо лъо, отвори. — Чунким си ашик, море за мене, камо ти конче под себе? — Дадох го море за тебе, душа не остана у мене.

— Стани, момньо лъо, отвори. — Чунким си ашик, море за мене. Камо ти сабля френгия? — Дадох я море за тебе, душа не остана у мене.

— Стани, момньо льо, отвори. — Чунким си ашик, море за мене. Камо ти й кобур чифте пищоли? — Дадох, продадох за тебе, душа не остана у мене.

1069 — Стани, момньо льо, отвори. — Чунким си ашик, море за мене. Камо ти й пушка бойлия? — Дадох-продадох за тебе, душа не остана у мене.

Не съм ги продал, в къщи останаха, но не знам вий държите ли ги или ги продадохте?

Меракландисал си се, та ме питаш в писмото си от 6 февруарий 1877 г., брой 21, да ви пиша за парите тук как минуват. Лира турска — 14 гр., бяло меджидие — 21 гр., алталък — 6 гр., бешлик — 5 гр., ирмиличе, десятъче и петаче така. Тукашните данголя освен тези пари други не припознават. Кайметата виждаме в чиновници, но тукашните освен пари друго не припознават, кайме не искат да го видят, а не вземат, че где ще да му изскокне краят, не е бел ли и де ще му излезе краят, не се знай.

Андрашовата нота[108] снела яйце и щяло да се измъти камил-че… Давали сте помощи на филанкишията, длъжни сте, имате право да давате и още какво й станало, той сега захваща, още си играй с петли и патки, че ако се изправи и меца…

1070 Тате! Казваш, тъй ли си мислил, кога си ни хранил, и че тия черни теглила нямат ли край? Ако беше дошол дядо ми, предядо ми или вий да посетите и видите тези святи места, то аз каква работа имам тук, та дохаждам. Имай търпение, не се грижи, всичко ще се свърши, с Божията помощ скоро ще се видим, къщата ще изгори и на мишките мамата…

Дядо Лало Пеюв от Тетевен, поп Енева кръстник, изпроводих го при него, умря и не му стигна биля, но не рачих да го опея, тъй си го погребаха, нека се разправят там двамата за кучешките лайна.

Тате-е-е, хубави в Европа учени младежи умряха, та отидоха, сиромаси, младички и зелени, ходили по Европа, та си трошили гърди да се учат и принесат плод в милата си татковина и нахранят гладните си бедни братя. Но черната проклета орисница ги на път посрещнала, догде още в милата си татковина едвам стъпали, невидели не бащи, майки, братя, сестри, роднини и приятели, и ги повърна и блъсна в тези пусти, проклети, грозни, мрачни тъмници. Научени да живеят в свободни места, не можоха да утърпят тук и измряха, клети, мили дечица. Аз ги причастях, опявах и погребвах, но по-многото ги с плач опявах и със сълзи преливах, чудех се как да туря пръст върху такива млади мили фиданки.

Боже, Боже!! Ти нали си и български Бог, погледни от ясното небе, смили се, Боже, за български народ и избави и нази от черни теглила.

1071 Искам още да ви пиша, но ръката ми се скъсява. Като няма за друго что да ви пиша, като ви поздравя с приличните и най-искрени поздравления всички ни домашни, сродници и приятели, оставам в най-добро здравие и непрестанно [моля] Всевишния за вашето драгоценно здравие и за всички ни домашни, сродници и приятели.

20 март 1877 г. Ваш поп М. Кънчев

Диарбекир

П.П. Познах, че търговското земледелческо дружество е вече на издъхнувание, сетня душа, съсипано, пропаднало според показанията ви общото съгласие в селото ни, но няма какво да ви помогна, като съм много далеч отстранен, нето за вази вече можа спомогна, нето за мене, защото аз съм веч съсипан, но вий и печата ще изгубите, но за знание и помен, като намерих печата, за знак в честта на съсипаното търговско земледелческо дружество, всички като си изтеглили парите. Само аз, отдалечений, кой както искал, си говорил, догде да ми изтъпанят парите. На изпадналия съжалител се не намира.

За вярност и помен, че сме имали това дружество, подписувам и засвидетелствувам с приложението на същий печат, умрелий, а сега жив.

[печат на арабаджийското Свещ. Минчо Кънчев

земледелческо дружество][109]

Едноутробний ми братче Георге,

Честното ви писъмце от 6 февруар 1877 г. приех, прочетох и разумях съдържанието му, радвам се, че сте в най-добро здравие, 1072 също и аз съм здрав, но Бог като че ни забрави и имаме надежда за дълъг живот и скорошно виждание — чети 18-а глава на Откровението.

Ще ви се похвалям с наший големец, който сега ни заповядва и пази в тъмницата, един черен, грозен, с дебели бърни, скопен арапин Мерджан. Много черен, грозен наглед, но с бяло, чисто человеколюбиво и милостиво сърце. Той човек, както и Скендер ефенди, на сегашний вали паша Абдул Рахман, който доде от Багдад за валия в Диарбекир.

Този наший големец Мерджан карадаш ефенди ни размени досегашната тъмница, в която без време измряха толко невинни душици, хвърлени немилостиво и без никаква защита в тези мрачни, грозни, пусти тъмници. Сега сме в заптие-каушу при джамията „Хазрети Сюлейман“. И тука имахме едно неспокойствие, но и него изравнихме, т.е. клякали сме накриво в заходите, които са в градището с 10–20 чучура вода над джамията „Хазрети Сюлейман“. Но сега тази погрешка поправихме, като се спогодихме с турската ходжа на „Хазрети Сюлейман джамиси“ да му плащаме по 5 пари в неделята от човек да мий халеата и сега сме безгрешни пред ходжата.

Наший големец Мерджан кадаш ефенди така ни говори: „Ако ви не освободят, аз ще ви освободя, но всички се съгласете, без да остане някой тук да тегли, ще намеря човек да ви изведе и избави от тези ви черни теглила, да ме поменувате, и валията е много добър, той обича като вази хора, ще ви помогне“.

1073 Абдул Рахман паша търси хора да знаят да правят кашкавал. Георги Хаджидечев и Стефан Сливков знаят, повика ги и ги извади из затвора да му правят кашкавал, без да се пита от някого. А даскал Христя Ковачев, който беше за 5 години, му изтече срокът в затвор — него направи учител да му учи децата французки и му окачи сабля, та го назначи чаршиаасъ, пристав, да пази чистота в града Диарбекир. Досега това нещо, което не било ставало, ако и да го има в закона. Свършувам.

Сега ще ви отговоря за изгубеното закъсняло писмо от 10 април 1876 г., брой 13[110].

При всичко, гдето ми пишеш, че в селото много се развратили хората, „тля-тлит, благи зли беседи“, злите нрави развалят добрите обичаи и при всичко най-лош навик е пиянството — няма що да ви помогна, защото съм много отстранен; ако има български Бог на света и да знай български, може един ден да се завърнем, защото гърците казват, че Господ освен гръцки не разбирал друг език, а пък ний, като не знаем гръцки, пак по български ще си правим молитва, че дано Бог досега се е научил и български да разбира и прочее.

И че затворниците в одринската терсана ги изпуснали, но те по-близо, и ний като по-отстранени и за нази ще се случи тая награда, но по-тежичко и не ни й дотолко мъчно, като съветвувам вази и ви моля да бъдете якосърци и търпеливи до онзи час, в който ще се завърна и ще се хванем ръка за ръка и братски целунем.

Едноутробний ми! Много смешно ми иде за онова чудо, което се случило в черквата „Свята Никола“ в град Стара Загора. И чудно ми се вижда, че онзи големий поп деве баргана как се й намъкнал под трапезата толък си сом. Зора не даянър. [На силата не се устоява.] Ами онзи поп с ластовичата брада, фитнето, присмехулката, клеверта, в коя ли миша дупка се й пъхнал и каква ли й пръдня, тръцок, фъсня ги е благоухала в него час, те сами знаят.

И аз тук прекарах една такваз случка, близо подобна като нея. Певецът на черквата „Свети Мар Козма“ Шамас Джорджус се поминал, та ме повикаха православните араби от затвора, та отидох да го опях и погребах. Часът беше 10 алатурка, когато се завърнах от гробищата, та отидох в къщи да направих водосвет, та поръсих къщните и роднините им.

Като извърших този обред, станах, та отидох да си взема прани ризи и малко ракийца от баба Хампа. В този ден бях облякан в попските си дрехи: антерия, джубе и камилавка. Часът стана 12 ½, когато излязох от къщата на баба Хампа и тръгнах с попския си каяфет, и ще мина през сред града, за да ида в затвора при братята си състрадалци. В джебовете си и в пазвата си приготвих джепане за зор време, т.е. камънчета. Като отидох в най-тесниците, мръсни улици при къщите [на] молла хаджи Шабан ефенди, срещна ме една тълпа около 25–30 читачета, които се накичили на дървени коне от тояжки, максус направени да бият християните. Викат по улиците: „Хайде, отиваме на бойното поле да се бием с безбожника“. Като ме видяха, станах им като харизан, защото много обичат поповете. Очоголиха ме и захванаха да ме изповядват. Аз ги помолих: „Аалар, бейлер, паша евлетлар, заповядайте“. „Къде?“ — попитаха ме. „Вървете да ви заведа в чаршията да ви купя грах, боб, леща, писюс, лайна и халва“. Тръгнах напреж, те изправят конете на гърба ми и думата не забравят: „Кешиш бизя халва оладжак“. [Попът ще ни купи халва.]

Колкото наближавахме тъмната чаршия, която е покрита отгоре, взеха да се отпускат. Аз ги моля, че като ги тръснах с камъни, та ги наврях из гиризите.

Тях изгоних и тичешката преминах тъмната чаршия и Чифтехан — друга, по-голяма насреща ми. Две читачета уловили една жена християнка и се мъчат зорлен да я намъкнат в една врата.

Тя, клетата женица, която втелясала, като ме видя, извика: „Вай, дердерим, куртар бени“. (Отче, спаси ме.) Аз блъснах едното, та го настъпах на врата, а другото улових, та му ударих няколко токатя, жената побягна и аз изпроводих турчетата с камъни и отидох в затвора при братята си състрадалци.

В тази вечер, като се освободих от тези случки, приказах си историята си пред всички състрадалци, а забележих на х. поп Димитра чирпански да не излиза тези дни из града, защото ще го добият. Но той, като беше малко шантав още от пловдивский даяк, сякаш че го накарах сутрената ранко да се подготви и излезе из града Диарбекир. 1076 Гледам сутрената х. поп Димитър се тъкми да излазя навън, аз пак му забележих, но той клати глава, глади брада и не чува какво му говоря. Стегна се за лобут и излезе в града. Х. поп Димитър ходи и се завърна бит-недобит, ушите му обелени, неоткъснати, челото му на две места пукнато и одраскано, хартикото му и камилавката оцапани с поган, и по брадата имаше оцапано. Х. поп Димитър си изповяда, та каза, че: „Аз мислех, че дядо поп Минчо ме плаши, но то било истина, гдето ми казува. Като излязох из града, до церквата «Св. Мар Козма» нищо не срещнах, но кога се повърнах при къщите на х. Козма, срещу къщите на х. молла Шабана, срещна ме една тълпа турчета. Едни казаха «Будур» [Този е], други казаха «Дилдър» и ме захванаха; саде не съм още умрял, добиха ме, влякоха ме, тъпкаха ме, подмесиха се и по-големи и ги насърчаваха: «Този ли й, гдето снощи щял да ви купува халва, а ви добил с камъни, удрете!»“.

И всички състрадалци му честитеха брадата и му казаха: „Хак ти й, защото не вземаш от дума, тебе ти каза дядо поп Минчо. Х. п. Димитър си опра хартикото, камилавката и уми брадата, и напари челото и си полегна да си почине“.

На другия ден аз се облякох в дервишките си дрехи, с кюлафа, цял ден ходя из града и в джамиите свободно и дявол не можеше ме позна, а не турчетата, които ми казват „дервиш баба“.

1077 Като няма повече что да ви пиша, поздравявам ви с приличните си и най-искрени поздравления всички ни домашни, сродниии и приятели, които питат за нази и във всяко писмо им приимам поздравленията именно. И оставам в добро здравие и моля Всевишнаго за драгоценното ви здравие на всички ви.

20 март 1877 г. Ваш едноутробний брат. п. М. Кънчев

Диарбекир

Писмо

от баща ми Кънча Стоянов

Милий ми сине!

Стана две писма ми изпроваждаш, от които първото ме малко понаскърби, и то не за друго, за което ми пишеш напространно и задето ми казваш да не ти пиша, дорде не приема писмо, но защото получих първото писмо отворено и тогава се наскърбих, като се размислих за сетнина как ще е.

А сега, като получих краткото ти писъмце на 9 юния от дата 13 мая и като го прочетох, още повече ми се наскърби нараненото сърце, а още повече пък на старата ти майка, братя и чедата ви, и то не за друго, а защото са ви хвърлили изново в затвора.

Милий ми сине! Аз още, както ти казах по-горе, като получих отворено писмото, и съвестта ми тозчас размисли за всичко и ме удари шиш в сърцето. За писмото не можох да се науча къде са го отворили, мнозина се съмняват, че в Цариград е отворено.

Милий ми сине! Колкото ми беше мъчно, като не бях 1078 получил от няколко време насам писмо, а още повече ми беше мъчно, като аз не съм ти писал става 4 месеца и зная наскърбеното ти сърце, че не е престанало от да тъжи и плаче за мила България и най-повече за деца, баща, майка, братя, сестри, роднини и приятели, но какво да направим — на Бога да се оплачем, той е високо, на царя да се молиме, той е далеко, и тъй вий ще пъшкате в тъмните грозни зандани, а ний ще съхнем и вехнем тука, но пак на Бога упование.

Не ми остава вече какво да кажа за тази работа, милий ми сине! Ами аз ще захвана да ти се оплаквам вече, но и ти ще ми помогнеш ли нещо я — няма. Но ще ти кажа, да се разтушам малко. Оплакванието ни не е за друго, но се съсипахме да даваме пари тази година: за беллемите дадохме 6000 гроша и 22 овена, и едно даначе. За 6 души амилета хванахме по 300 гроша на месец, да идат да правят табии[111] горе в Балкана (планината), и то не стига, ами сега искат за две години беллемята и на овцете беглика пешим, и го берат за едната година; удариха печати всички села за беллемята, както че я башладисуват на царя, ама колко лобут изядоха сиромасите, дорде да ударят печати, че я башладисуват, а това какво е волна помощ с бой, и други незнайни за какви работи, пари салт давай, че мълчи…

Милий ми сине! Тук в писъмцето си ми пишеш за 5 лири тур. и ми казваш, че те било срам да ми пишеш. Колкото за това, аз разбирам, че ти не си отишол там на някоя търговия или друга някоя работа, но тебе са те хвърлили там само и само да чернейш, 1079 да теглиш и пари да харчиш, но стига Бог да ви хариже дълъг живот и добро здравие, че царят, като си почине от сегашните си работи, надяваме се с Божия воля да се видиме. Дай Боже. Колкото за парите, когато ти се свършат, пиши ми, че аз имам ли, нямам ли, ще му търся колая, ето сега ти пращам 5 лири тур. със Стефановите. Парите кога приемете, не се бавете от да ми пишеш.

Милий ми! Сега ще ти се похвалям пак със сеитбите, че много са добри досега, хванаха много добро и чисто зърно, сеитбите станаха май недосеяни, ама Бог ги умножи, юлафите, мисирите много добре идат, дъждовете много начестичко пригодяват на земята. От животното имане, много са добри, защото много добра трева има, хората сам-там заженаха, но ний не сме още.

И като няма засега повече що да ти пиша, ще те моля да не се грижиш за децата, аз и старата ти майка, дорде сме живи, няма да ги оставим в сакънтия за нещо. И без повече те поздравям и целувам наум.

12 юний 1877 г. Твой баща Кънчо Стоянов

Арабаджиево

Поздравявам те аз, старата ти прегърбена майка.

Поздр.: ний едноутробните ти братя Слави, Стоенчо, госпожите и децата си и те молим да не се грижиш за децата, защото ний както имаме своите деца, тъй също и тях имаме като наши, догдето сме живи, няма да ги оставим голи, боси, гладни и от другите им нужности, но много се молим на Бога да помогне дано по-скоро се свърши това черно тегло, да си додете по-скоро, дай Боже, че да се прегърнем и братски целунем. Ако вярваш, едноутробний ни братко, 1080 от сърцата ни катран капе, когато идеме на някоя веселба, и като си напомниме за тебе… и без повече, оставаме в най-добро здравие.

Едноутробний ми бати попе! Като те поздравя с най-искрените си поздравления заедно с Марийка и Пенка и Кънчо, ще ти се моля да не ми се сърдиш, че ти писах накъсо от страната на баща ни, също и от нази. Когато писах писмото нея сутрена, ме ужили една пчела на окото, та едвам назъртах, като ми се бяха запушили очите. Пчелите много добре идат, изроиха се по два и три пъти. И като няма повече що да ти пиша, сега оставам в най-добро здравие, също Марийка, Пенка, Кънчо и Денка. То май срамота, ама ще ти кажа и похвалям, че ни се роди на 15 февруарий Денка.

Твой едноутробний брат Г. К. Стоянов

П.П. Ще ти кажа, че Кънчо, откакто направихме изпита, все ходи с Койча с воловете; изпита правихме по Гергьовден и имаше много добри успехи. Кънчо даде добър отговор и щях да го пращам пак да ходи, ама всичките му другари ходят с волове, а той самичък в първий клас не може, затова, когато се отвори училището, няма да го оставя ни един час празен и ще е в първий клас, също и Койчо. А Вътито даде най-добри отговори и е отличен между съучениците си в учението и в поведението си. Динката малко по-слаб и в поведението, и в учението, те ходят редовно ката ден на училището и ще минат във второ отделение за идущата година.

Г. К. Стоянов

(…)

ЯЙЦЕТО СЕ ПУКНА. Дядо Иван, на когото името сме слушали от стари хора. Руските топове бучат — Баязид, Ардахан русите превзеха, Аладжадаг. Девебойну тако же, блъскат и бомбардират прочутата страшна крепост. Каре. Друг клон тегли към Ван и Муш[112]. Главнокомандующите Меликов, Малкий Меликов, и Дергасов[?][113] командуват войската да окупират Ерзерум и ний го очакваме в Диарбекир.

Еванес ефенди Харитинов, в когото ми бяха парите, не всичките, но около 3000 гроша, доде часа по 2-та през нощта, та ми ги даде в затвора и се опрости с мене, като ми каза, „че утре вечер ще потегли наший арменски комитет[114] за къде Ван и Муш“.

Досега двама руски съгледатели дохождаха при нази в затвора да ни питат колко войска има в Диарбекир и има ли много храна. Те бяха руски арменци и ако право да им казват от арменский комитет, 1082 но на нази имаха голямо доверие и на сичкома ни написаха имената, и най-подир сами ходиха да се катерят по калето отгоре да видят сами с очите си колко храна има.

Тукашните християни нето от града, нето от селата Катарбур, Кебикюю и Чарккую не сяха бостан покрай река Тигър, като очакваха, че Русия ще дойде и ще ги потъпче. Само турци сяха бостани, за което после ще говоря. Сега ще си пиша писмо, но не вярувам дали има поща да работи за мило отечество свята България.

Милий ми тейко!

Честното ви писъмце, с което ме поздравяте, от 12 юний, брой 221, приех на 4-ий тогоже и като го прочетох, крайно се зарадвах и неизказано поразвеселих, и най-вече, като ми пишете, че сте всички домашни живо и здраво, за което непрестанно се моля на Всевишнаго да ви го харизва. Също и аз се намирам засега в добро здравие.

Тате! Най-първо ще ви явя и знам, че ще се зарадвате, както и ний, ако не пълно освобождение, то барем от мрачните грозни тъмници, но не всинца, само ний, които сме във вечно заточение и които работим за освобождението си. И ний сега оставаме следующите: поп Минчо Кънчев, Стефан Сливков, Георги Хаджидечев, Станчо Петров, Дойчо Д. Аладжов, Кости Тодев, Янаки Тодоров, Димитър Попстефанов, Христо Илич, Янко Т. Кочев, х. поп Димитър, Киряк Сербезов, Анастас Хр. Попов. Имаме още двама калугери[115] и двама старци[116], но като се не месят в разноските ни, и ний ги не търсим.

1083 На 3 того юлий излязохме из затвора, като дадохме изново пак поръчители.

Когато доде от Багдад Абдул Рахман паша за валия в Диарбекир, след три дни доде в сарая и като идеше, най-първо се отправи, та доде при нази, които бяхме се събрали под чинар аджи. Първата му дума беше: „Какви сте?“ „Българи сме, политически престъпници“ — му отговорихме. „Ако има нещо да се тъжите от някои неправди или оплаквате, при мене елате, аз ще ви освободя от затвора, но времената сега са критически; като се пооправи, ще ви изпроводя на мое време да си отидете на къщите при децата си“. Този валия е много добър и человеколюбив управител, на комуто молим Бога да му подари благополучен дълъг живот.

Наший благодетел Еванес ефенди Харитинов, сарафинът от Трапезунд, се представи в Господа на 26-ий миналого юний. Вечная му памят, Бог да го прости. О, какво жалостно приключение за нас, каква отрова, каква черна и грозна нова вест, която не сме мислили да чуем, и то где, в мръсната тъмница, гдето всинца очаквахме подпорката, която ни крепеше в тази мрачна тъмница и от всяка страна опасна за нас, злочестите!

Покойний Еванес Харитинов беше един момък около 38-го-дишна възраст, родом арменец. Той ни не оставяше за нищо оскъдни, всяка вечер, като си затвори дюкяна, дохажда на затвора при нази и засмян попита: „Баба Минчо, Стефане, Илич, какво ще ви трябва за утре?“ И ний му наръчваме какво ще ни трябва 1084 и сутрената всичко се донесе с хамали — пари има-няма, не пита. Също и на другите ни състрадалци братя. И много пъти е спал при нази в затвора вечер. За да му опиша добрините, гдето ни е прегледвал, то не е моя работа, но дано вездесъщий праведний съдия ги е написал горе на небесний престол.

Бог да го прости! По Възкресение, на 2-ри ден, ми доде на гости със сестриното си малко момче, на който Великден бях свободен от затвор. Аз бях малко болен от истинка, той ме не остави, заведе ме в тях си да ми даде дирман да пия вечер, кога си лягам. Наряза суджуци и различно мезе, извади един бинлик с тригодишно вино, ща не ща, ичтирдиса ми 6–7 хиндустан джевизови мерулки, т.е. шурупка на орех, която събира около 100 драма. Трите сестрените му момченца, които кажи, че са на нашите на възраст, и колкото стоях, все ми пяха и кога да тръгна, на вратата с песен ме изпроводиха и догде да си отида до къщата, изпотих се хубай и не стана нужда да употребявам дирмана му. Децата и трите ходят на училище. Еванес все беше засмян и весел и 50 души да седят насреща му, на всички дава отговор, без да мисли.

За този человеколюбив арменец и патриот момък кажете „Бог да го прости“!

На смъртта му три пъти дохаждаха да се молят на големеца да ни пусне, но никого не пусна, защото смъртта беше донесена от бойното поле, близо до Диарбекир. 1085 И след смъртта му два вечера съм оставал без хляб и лягал гладен в затвора. А пък сестра му Ева да ти откъсне сърцето, като плаче и нарежда, сякаш че е писала всички думи, гдето е говорил за нас Еванес ефенди Харитинов, като се разпореждал със слугата Магърдича: „Сутра, Магърдич, да ме събудиш рано да купя хляб за затворените забравени българи, че те нямат нигде никого, не баща, нето майка, не брат, нето сестра“. Прочее много се обичат и такава любов не съм виждал досега. А зет му, гъркът Анастас ефенди гюмрукчибашия, не е добър человек.

Петтях лири тур. не съм приел, които сте дали чрез дяда Петра Сливков да ги изпроводи заедно със Стефановите, нито той е приел, види се, с таз поща не можол е да ги изпроводи.

Какво криво сте разбрали и кога съм ви писал, че Стефан Сливков и Дончо Д. Аладжов отишле да се учат? Аз не съм писал нето на дяда Петра, нето на Стефаница. Сливков ако отиде на училище, без мене не ще да й, а не с Дойча Д. Аладжов.

На 28-ий миналаго, в сряда, ме втресе треска, която три дни ме държа и не турих в уста нето хляб, нето водица, но само блюване. И тукашната треска то не е треска, ами холера (къздърма). Човека на полуда удря; хеле в 1875 година, кога бяхме всички полумъртви в зандана болни, то бяхме комедия: един реве, друг се смей, друг вика и пей, друг става, нарамтутил дрехите си, и иска да си отива. И ако би някой отвънка чуй това наше състояние, 1086 бая ще му се ще да доде при нази, като да си помисли, че може да сме на някое представление или голям царски гуляй, пиршество.

Когато да приключвам писмото, се известихме със Стефана Сливков, че парите ни пристигнали в барон Томаза, арменец, протестантски проповедник, който, като отидохме със Сливков да си прибираме парите, не му се ще да ни ги предаде, като каза: „Какво направихте, та повдигнахте България, та ви изсякоха турци и черкези и изгориха селата ви, и Русия като доде, какво направи? Селата ви изгориха и всички българи изклаха“. Ний му отговорихме: „Ний не сме направили нищо и то не е ваша работа да ни съдиш, парите… Няма време да ви чакаме: или парите, или при вали паша, или довечера сме ти гости“. На такъв светия — такъв кандил. Даде ни парите и — бъдете свободни. Петтях лири тур. приех, но отсега нататък приключваме, защото между вази и нази има голяма пропаст (балкан) и който има уши да слуша, нека слуша. Защото Андрашевото яйце, което щеше да се измъти камилче, излезе запъртък, та се пукна и оцапа самия и умириса целий свят. Която остана на велика Русия да я потъпче и измий с много скъпа, безценна кръв за православна народна свобода, които всички православни християни очакват от нея, освободителка.

И като ви поздравя всички домашни, роднини и приятели, оставам в добро здравие и моля Бога за вашето.

Диарбекир Ваш син п. М. Кънчев

Без дата

1087 ВЯРНА И ДРАГА ВЕСТ. Пощаджията Изинаа, който беше родом от Пловдив, ако и да е друга вяра, турчин, но и той мрази тукашните, като нарича нази емишерии и много ни обича. Ний се известихме чрез ходжа Петрос Русия догде е пристигнала, но за да опитаме Русия догде е пристигнала, написахме си писма и отидохме да му ги предадеме за отечество.

Той ни каза, че Русия е управителка по вашите места, не си харчете парите, защото оттук нето поща работи за там, нето телеграф. Ний, ако и да знаехме, сега се на вярно освободихме и повярувахме и неизказано зарадвахме и развеселихме.

СТАНЧО ПЕТРОВ ОТ ДЖАМБАЗИТО. Станчо Петров от Джамбазито беше много развит човек практично, а не много учен. Той беше бакалин в село Джамбазито, зет на х. Стояна, но не мислеше своите работи и търговии, които се занимаваше, както всякой човек около 70–80 хиляди капитал, а воденици и други вънкашни частни търговии — башка. Но нищо му не беше най-мило: нето жена, деца, имот и живот, освен да види свобода на милото си отечество свята България.

1088 Станчо Петров, кога бяхме най-строго затваряни там, имаше пристъп до бимбашията и миралая и други подобни чиновници, защото беше каведжия, като знаеше да им направи хубаво каве, а не като тукашните мръсници, от една неделя сварено, в гюм готово. Деня продаваше каве и вечер донегде на 1600 заптиета правеше и джинджилик…

Станчо Петров освен каведжилъка и слуга главний гюмрукчия бея, да му гледа коня и бави и възпитава едната му мъжка рожбица. Гюмрукчи бей, чиновник, родом от Пловдив, и като негови емишерии много ни защищаваше, а най-вече обикна Станча Петров, защото много знай да му говори и с думи услади и затова го направи телохранител на милото си момченце Мохамедча, тъй му говореше Станчо. А Мохамедчо нищо не хапнуваше от другиго освен от Станча и толкова го обичаше, както и Станчо го не оставяше от ръцете си.

Станчо, за да напои коня на гюмрукчи бея — вода много из града, но нали й опачина — отива в главната потурчена арменска черква „Свети Иван Предтеча“, а сега „Хазрети Мохамед“, с четири шадравана в дворното градище. Ако и да е запретено в двора на тази джамия да стъпи кон или други скот да се пои на шадраваните, но Станчо тук ще напои коня на гюмрукчи бея, защото от друга чешма не рачил да пие вода.

Станчо направил една битка с ходжите и за да ги победи, отишол, та взел милия си Мохамедча и коня и отива не на шадравана да пои коня, но в джамията го води, да го осветява. Ходжата — сърдит против Станча и Станчо, за да избави себе си, а победи ходжите, удря Мохамедча в камъните и Мохамедчо свършува.

Станчо утрепя любимия си Мохамедча, взема камъни, та си разцепява главата на три-четири места и реве, та се къса, 1089 че ходжите утрепали Мохамедча, и него щели да завлечат ходжите и натъпчат в захода. Станчо от петите от главата оцапан от кръв, реве, та се пука през града, та търси гюмрукчи бея да му каже, че ходжите убили Мохамедча.

Да разправям — дълго и широко, ходжите запряха и според показанията на Станча халеата ревизираха, в едното намериха кости [на] удавени хора, четири глави с костите. Мохамедчо в гробищата, ходжите в затвора, Станчо чисто като помия, не лук ял, не на лук мирисал.

На 3 юлий, когато се освободихме от затвора и на Станча намерихме поръчител за едно бяло меджидие да му стане един арменец — защото беше бягал веднъж, затова даде меджидието — Станчо се освободи от затвора, но остана в сарая при нашите калебентлии, с определените от 3 до 12 години българи.

СТАНЧО ПЕТРОВ БЯГА. Диню Петров, бакалинът от Карабурун, Станчева брат, беше проводил пари и писмо на Станча и в писмото така му пишеше: „Станчо, търси си колайлъка, за пари се вече не надявай, защото не можем ти вече проводи“.

Поп Георги и даскал Иван Лалов (Ибу), като нямат пари, а Станчо има, като се напили тримата, дошло им на ума да бягат. На 15 юлий, в петък вечер срещу събота, разбиват желязната 1090 прозорица под телеграфа, срещу която има отвън черничка до стената. Тука, на това място при черничката, има един метър място да се върви покрай стената на калето, оттам надолу — една и повече джамия дълбочина надолу срещу река Тигър. Станчо, като минал през пенджурата, да се улови и слезе по черницата, само белите му гащи останали на черницата, а той долу смазан на пита. Станчо, като хванал да реве: „По-скоро“, един милязимин, джандари, догде да избиколят през Дагкапия и да идат при Станча, минува се половин час. Когато отишле при Станча, взели му парите. Станчо вика: „Парите си не давам, защо ги взимате“. Телеграфчията, арменецът ходжа Петрос, чул отгоре и познал по гласа Станча и му казал: „Станчо, дай си парите, аз чух, не се противи“. Станча го вдигнали, та го занели в мъртвилницата, т.е. болницата.

Ний, които се бяхме освободили от затвора, сутрената ни събраха, изново искат да ни затварят, ако не бяхме преварили да дадем жалба на Абдул Рахман паша, че сме дали и по-напреж жалба за Станча Петров, който страда от вънкашна болест (урама) и като няма кой да го пази, намерила го болестта и се хвърлил, та се убил от калето, несвестний сиромах. И това беше.

На 16 юлий, в събота вечер срещу неделя, умря. На 17 юлий[117], в неделя, го опях, та го погребах, но Сливков още го боли рамото, догде да го занесат с даскал Иба до гробищата, защото беше голям, шишкав човек и като неболял, много тежеше.

1091 Разбягала са й влашката земя, влашката земя и богданската, кой горе бяга, кой долу бяга от тез татари, емиреки маджари.

Отгдето минеха, селата горяха, старите хора колеха, младите робеха, а пък малки дечица под коне тъпчеха. Вървели са, минали са, минали са бяла Дунава, стъпали са в поле широко, разпънали бели чадъри, дялба деляха сиромашки имоти.

Дялба деляха клети робини, кому са й паднало по една и по две, млад еничар и нему се й паднала руса Драганка.

Кога се й свечерило, млад еничар навън излезе, надолу погледна — на земята син огън гореше, към небето погледна — кървъв дъжд валеше. Млад еничар се назад повърна, та си попита млада робиня: — Ой ми та тебе, млада робинке, имаш ли баща, майка, имаш ли брат?

— Ой ми та тебе, млад еничаре, кога ма питаш, право да ти кажа: кога минаха стари еничари, баща ми и майка ми заклаха, брата ми забраха. Отговаря млада робинка: — Ой ми та тебе, младо еничарче, брата си да видиш, можеш ли го позна?

Отговаря млада робинка: — Ой ми та тебе, младо еничарче, брата си да видя, аз го познавам, на глава от сабя белег има.

Млад еничар си кюлаф от глава свали и на робинка думаше: — Я гледай, млада робинке, дали мойш позна брата си.

Кога погледна руса Драганка, викна, та са провикна: — Ой ми та тебе, братче Костадине, стани двамка да си у дома отидем.

1092 Станчо Петров се освободи, вечная му памят, Бог да го прости, положи и той костите си за народност, която е уважавал от имот, живот и деца [повече], но тя е толко честна, колкото циганский скъсан гюрук, изхвърлен на боклука.

За парите му дадохме прошение на Абдул Рахман паша да ги искаме от милтезимина и десетника, които ги вдигнаха, когато прескочи калето, и се подписахме четворицата — поп Минчо Кънчев, поп Георги Тутмаников, даскал Иван Лалов (Ибо) и даскал Васил Бошарана.

СТАРОЗАГОРСКАТА БИТКА. На 17 юлий[118] 1877 год. в неделя, часа на 6, турската войска вляла в Стара Загора. На 9-ий се научихме от ходжа Петроса на французката жица. Телеграмата така пишеше: „Русия избягна от Ески Загра. Нашата войска часа на 6 превзе града и стана голямо осветление тая нощ, че изгонили кефир-москова чак в Катарбур“.

ПЛАНЪТ НА КЮРД ИСМАИЛ ПАША. Този проклет варварин кюрд Исмаил паша, като го изключиха от валилъка из Диарбекир, той се не помести нигде да иде, ами се установи извън Диарбекир на чадъри. Планът му беше този да повдигне турци и кюрдите да изсечат и изколят християните в Диарбекир, за да се каже, че Абдул Рахман паша не можел да управлява и озапти турци и кюрди, за да повърнат за валия пак варварина кюрд Исмаил паша за валия в Диарбекир, а человеколюбивия Абдул Рахман паша да махнат.

1093 В това време беше много опасно в Диарбекир. Турци и християни купуват пушки и сабли и наяве си говорят турци и християни: „Или ний, или вий“.

В това варварско положение царуваше Пат патаран в Торбалан града голяма, а цар Цървулан в Тенджура града голяма — щастието беше в полза на сиромасите. Мене ме хранеха и пояха, като ме мислеха бозна какъв юнак, че ще опазя с един револвер, две чифтета и една кама черкезка махалата Мар Козма; и аз се надувам като рак на бързей, та ги насърчвам, като им говоря: „Не се страхувайте, ако се случи таквоз нещо, удрете и не бойте се, догде съм при вази“. Така бяха и другите наши герои състрадалци българи, на туй мнение, и така ги храниха и поиха. За нази нищо, но на тукашните им хъркаше лулата.

Главните главатари: молла Шабан, х. Тусун ефенди, х. Мехмед ходжа и х. Шекир молла ефенди. Планът беше този — да се повдигнат на 19 август, в петък, 1877 г. да изсечат и изколят всички християни в Диарбекир, а Абдул Рахман паша ги издири на 17 август в сряда и хвана главатарите молла Шабана, х. Тусун ефенди, х. Мехмед ходжа и х. Шекир молла ефендя, та ги заточи къде Мека Медина и докара от Халеб 800 души войска да пази града, и около 1000 имаше. Кюрд Исмаил паша извикаха къде Ерзерум или Каре.

В това време Русия се оттегли от превзетите места Баязид и Ардахан и къде Ван и Муш много арменски села се съсипаха, кюрдите изклаха християните.

Лива паша[119] замина от Багдад през Диарбекир и отиде за Каре. Лива паша поляк, а жена му сръбкиня, която остана в Диарбекир. Тя беше непразна, та дохаждаше с много други туркини и със своите си арабкини на черквата „Св. Мар Козма“ да й чета параклис и ми казваше: „На̀ ти тези пари, да се молиш на Бога за Лива паша дано го хванат роб, защото, ако се бий, може да го убият русите“. Ако и да се не молех толкова от сърце, но щастието му помогна, та се хвана, та го закараха роб в Русия.

Тя ми казваше, че „тези мръсни кучки не ме знаят, че съм християнка“. По сръбски язик се разговаряше с мене.

Дервиш паша и той беше по тия страни.

РУСКИ РОБИ. Докараха в Диарбекир 136 руски солдати, та ги запряха в едина кауш при нашите българи и ги пазят да се не разговарят с нази. Но те не слушат вардянин.

Те бяха турци, само един милязимин и един онбашия бяха арменци. Те биле болници. Конете биле техни, на ден им се плащало 20 гроша. Казуваха ни така: „Като се видяхме по-слаби при турските башибозуци кюрди, предадохме се с условия, като дадоха и клетва, че не ще ни накажат или избият после. Нашите главнокомандующи, като видяха, че се предаваме, избягаха с конете си и не можоха да влязат в ръце. Тези ли са, дето дадоха клетва, та се кълнаха, че няма да ни трепят и колят!

Като ни взеха оръжията и обраха ни всичко, та ни съблякоха голи, както ни виждате, опретнаха се, та ни изклаха. Само ний останахме и ни отстраниха оттам малко нещо, та се затулихме в една корийка. След ½ час довтаса една руска сила, та загради турските башибозуци кюрди, та не остана никой жив от тях; ний гледахме от корийката, но те ни не виждат“.

Седяха около 20 дни тука, вдигнаха ги, казаха, че ще ги карат в Цариград. Накараха нашите българи да им ушият гугли, уж да мязат като руси, но те ги не приеха, гошоглави отидоха.

Един се отби да си купи халва при един турчин, който му се подигра, като му каза: „Ти си правоверник, пък си отишол да помагаш на кефирина, видя ли какво ви правят нашите!“. Той му отговори: „Аз помагам на царя си, ами ти що стоиш да не идеш да помогнеш на царя си, тука от място лесно се говори“. Че като се изви да му удари един юмрук зад врата, 1 ½ час се мина, не мой да си изправи врата и да продума. Тукашните варвари, ако и да са толкоз проклети, казаха, че имал право, дето го ударил.

Някои от турците говорят, че кефир-москов се бий, ама пак нашите правоверни вършат работа, ако остане на неговите гяури, досега пепел и плява не оставаше там.

1096 НОВА СВАТБА. ГОДЕЖ И ВЕНЧАЛНА. На 28 август в неделя, като пуснах черква, облякох си башибозушките дрешки, излязох из Урумкапия навън да се поразходя и поналапам малко лапалчета.

Пих наргиле и горчиво каве, но тая сутрена се случи, та никой от нашите не излезе из таз капия. Доде ми наум за хляб. Рекох на ума си — да ида да си купя малко месо, та да си опеча кебап и понахраня.

Таман да влизам във вратата Урумкапия, срещна ме едно момче около 12–13-годишна възраст, което друг път не съм виждал. Спря ме, та ме покани: „Баба Минчо, заповядай в нази“. Аз вървя подире му и се учудвам, това момче не познавам и по тези места не знам къщите, къде ме води това хлапе, питам го от коя народност е, то ми каза: „Сириени миллети“. Най-подир хлътна в една врата, и аз след него; влязохме в къщи, посрещнаха ме с голяма почет, гледам, тертипите хубави, все за пиене и ядене. Поканиха ме, та седнах. Познах само Томаса, който ми й приятел. И ракия ми се пий, и хляб ми се яде — хъ ракия и мезе, понабръснахме се. Тогава ми отвориха въпрос, че ще венчавам сватба. Аз склоних, но казах: „Дайте още да му опънем, дайте малко нар-роху, да си направя нашенска пача с яйца; всичко готово, но взеха да ме стягат да венчая отебери сватбата, че тогава да ядем. Аз им казвам: 1097 «Догде не ям, не венчавам». «Пий…». Напихме се и хубай се натъпаних с пача, булгурени кюфтета със суров лук и чукано месо, дробена каварма с хляб отгоре, месо, с чорбата полято, пържени яйца с петмез полети, пилаф и кисело мляко, отгоре соуклук. Напих се и се наядох както трябва. Те ме не оставят, нето пък забравят думата: «Стани, венчай сватбата».

Якупа, когото ще венчавам, има около 70–75-годишен човек, а булката, която ще се венчава — 25–30-годишна възраст има-няма.

ГОДЕЖ. «Ходжа Якуп ефенди, ти желаеш да те венчая с Ева, ами колко деца имаш?» «Имам двама синове и три дъщери. И синовете ми са оженени, и дъщерите ми, няма кой да ме гледа». Че вий имате трима свещеници, каз Емерза, патрик векили, каз Джорджус и каз Якуп, защо ги не викаш те да ви венчаят в черквата, ами карате мене?“ „Не ща тях, искам вий да ме венчеете“. „Ами защо не рачиш тях? Или ти искат много пари, или пък сте роднина, или пък неразпарясан с първата си жена, та искаш да се венчейш с Ева, или пък, ако е умряла жена ти, дай си шахатдът-ламето: свидетелството кой свещеник я опял и погребал“.

Ходжа Якуп скочи като момък, та ми подаде едно писмо, написано на турски. Аз го прочетох горе-долу и разумях, 1098 че той имал жива жена, но турският кадия ги отсъдил и разпарясал и му дал разводна книга, подписана и подпечатана от турския кадъ-баба̀, че има право ходжа Якуп да си вземе друга жена. „Ходжа Якуп ефенде, аз разумях, че ти си имал жива жена, но турският кадъ-баба̀ ви отсъдил и разпарясал, и с неговото шехатдът-ламе имаш право да си вземеш друга жена и да се венчейш с нея. Това така ли й?“ „Евет, така е, баба Минчо, кадъ-баба̀ ми дозволи да си взема друга жена, с която ще ме венчаваш сега“. „Добре. Ами ти, Ево, мома ли си или вдовица?“ „Вдовица съм с две деца, момичета малки“. „Мъж ти кога умря?“ Всички се обадиха: „Той умря има година време“. „Ами, Ево, искаш ли от сърце Якупа?“ „Искам го и ще се венчея с него“. „На колко години си?“ „На 25–28 години“. „Машалла, ти си била млада, а пък Якуп ми се види да е стар, надържаш ли се да го гледаш или като ви венчея, на третий ден да не идете да правите главоболие на кадъ-баба̀ да ви разделя, тогава мойта венчилка ще иде бубуна или като халач висурмаси“. Ева се смей, добре разбра. „Ходжа Якуп, вий на колко години сте?“ „Около 60–65 години сме абоне“. „Якуп ефенде, ти макар да си обръснал брада и мустаки и си замязал на 15-годишно момче, но в устата приличаш да мътят косери в нея, затова те оприличавам на 70–80-годишна възраст, но, машалла, 1099 ти си бил още млад“. Смей се. „Якуп ефенди, от радост смейш се, ами тя казва, че има две деца и тя, тримата наимаш ли се да ги гледаш?“ „Наимам се да ги гледам и още да има двама, и тях ще гледам“. „Добре казваш, ама не с очи да ги гледаш, ами те искат да ядат и да се обличат. Вашите жени не знаят да предат, да тъчат, риза да ушият и джорап да оплетат, хляб да месят и опечат, вода да донесат. Това ти ще вършиш — и ракийца ще трябва, като идат другите жени на гуляй, тя не ще да ги гледа и за ракия да ти плаче и се намразите най-напреж за това. И освен хляба и другите работи, които ви казах, ами и за баня пари трябва два пътя в неделята“. „На всичко съм готов да отговарям аз, хъ ставай да ни венчей“. „Ще ви венчея, да ида да си взема кетапите, че ще дода да ви венчея“. „Не ще кетапи, колкото знайш, без книги стани ни венчей, ние веруваме“. „Не може, вий не сте арменци, ами сте сиряни-милети. Те протестанти, те се венчават така, както искате вий сега да ви венчея; не приемам, аз законно ще ви венчея“. „Нека иде Томас да ги донесе, нали са на Хампуш баджи на къщата?“ „Не е Томасова работа, те у сандъка ми, аз сам ще ида да ги взема и ще дода да ви венчея. Дайте една ракия да пия и ай сега ще дода“ — две-три биля, излязох.

1100 ЗАКОННА ВЕНЧИЛКА. Аз се напих и наядох като на годеж и я извърших като куче на нива, че да видим где ще му излезе краят. Като си отидох, разправих всичкия годеж от край до край на баба Хампа, че сгодих от техния сирянски милет Якупа 80-годишния за 25-годишна вдовица. Баба Хампа знаела тази работа и като я разпитах, разказа ми всичко и най-подир ми каза, че той е ешек-семселеси. Аз приготвих една сурвица хубава, казах на баба Хампа: „Аз ще легна да спя, защото съм махмурен от годежа, ако додат да ме викат, кажи, че спя. Кажи им, че съм заръчал да доде самичък Якуп да ме повика, тогава ще ида да го венчея. И кога влезе при мене в къщи, хубай подпъни вънкашната врата“.

Легнах, та съм заспал. Томас два пъти дохаждал да ме вика, но баба Хампа му казала, че спя, и му казала да доде Якуп да ме повика. Баба Хампа доде в къщи, та ме повика: „Баба Минчо, калк, гьове гелди“ [стани, зетят дойде]. „Нека доде, ти хубай подпъни“. Гьовето доде в къщи, та ме вика: „Хади, баба Минчо, калк (стани)“. „Ето ставам, чакай да взема кетапа“. Гьовето Якуп ефенди, като видя, че кетапът чепат, хукна навън, но догде да прекрачи прага, аз го съборих вън на камъните, хъ сега венчава се раб Божи Якуп със сурвицата по дирника. „Вай, бабам, ох, бабам…“. 1101 Жените се събраха отгоре по дамищата, захванаха да люлюкат и да се смеят като на сватба, защото баба Хампа им разправила, че го венчавам, затова люлюкат като на сватба. Като го набих хубай, та му напарих стария пърделник, венчах го с госпожа Ева още с два-три юмрука, изблъсках го из вратата вън на улицата. И като си отишол, та си казал венчилката по дъртия пърделник, г-жа Ева се не видяла вече в къщи. Това разправи Томас, защото и те желаели в този обред да бъде венчилката му. Тъй се венчава с жена 75–80-годишен си човек с още една 25-годишна жена!

Баба Хампа не можла да търпи, отишла на черквата, та разправила на свещениците всичко, което съм извършил, и те вечерта ме викаха на угощение зарад Якуповата сватба и аз им разправих, както беше. Най-подир им казах, че ний не сме дошле тук да разваляме закони и да венчаваме беззаконни сватби. Ний си имаме една цел, за която са ни докарали тук, нея искаме да видим.

Сирянската община колко ни обичаше, още двойно и тройно захвана с други очи да ни гледа, защото не отиваме против религията и не нарушаваме честта нето религиозна, нето духовна общинска чест, но строго я пазим.

ХАЛДЕЙСКИЯТ ВЛАДИКА. На 29 август 1877 г. в понеделник отидох у сарая да забиколя нашите състрадалци, които бяха налягали под чинар аджи като овце. Този владика беше възседнал едно бяло магаре колкото един катър. Като заминуваше покрай нази да иде на беледие сандакяр-меджлиси, спря се, та ме попита: „Насълсънъс, баба“. [Как сте, отче.] Аз му отговорих: „Както ни гледаш, видиш ли мойте овни как съм ги подпладнил, имаш ли ти таквиз овни и сакън някоя женска да не изтървеш в тях, че не остава у нея не рог, нето опашка“. „Бог да ви освободи“ и си замина. Той не се й потрудил за нази досега никак, затова му говоря така.

ПАРАСТАСЪТ ЗА ПОКОЙНИЙ ЕВАНЕС ХАРИТИНОВ, РОДОМ АРМЕНЕЦ, ОТ ТРАПЕЗУНД. На 4 септемврий 1877 г., в неделя, поканихме всички черковни общини, по всички християнски черкви свещениците да обадят на народа, че българите ще правят помен на сараф Еванес Харитинов в арменската черква, гдето е погребано тялото му в Гяур мегдан махлеси, след отпус на черквите.

Сварихме жито, та го направихме с шекер като по нашенско, защото тука не правят такова жито. Даскал Янко Кочев направи слово на турский язик, защото тука мъже и жени разбират турския език, както собственият си. Измолихме от Мерджана да пусне наши кале ибент българи от затвора, та и те додоха. 1103 Отидохме на арменската черква, на гроба, в който е погребан Еванес Харитинов, положихме софрите с житото, запалихме факлите, раздадохме свещи на свещениците и народа, доколкото можеха да стигнат, защото много народ имаше — яйце да хвърлиш, не може намери място да падне. По-многото от любопитство дошле да гледат българите какво ще правят на този странец арменец в Диарбекир.

1. Захванахме най-напреж ний, та свършихме обреда.

2. Арменски свещеници.

3. Сирянските свещеници; тъй и от всички народности свещениците наред.

Най-подир като свършиха, даскал Янко Кочев се качи на една висока стълба, която беше максус приготвена за него, кога казва словото. Когато Кочев казваше словото, на нашите българи сълзите от очите им течаха като порой. Кочев свърши словото, раздадохме жито, платихме на свещениците; ако и да не приемаха, но ги не оставихме.

Захванаха да си говорят помежду тукашните народности: „Вай бабам, каква добрина е направил този странен човек на тези българи, та толкова го уважават и плачат за него. Това те, гдето го направиха, нето ний сме го правили, нето пък видели други да го направят“. Да видиш ти сега всеки иска да се запознай с нази и да ни направи някоя Добринка.

1104 Арменският владика Филипос ни покани, та му ходихме на гости, и други много места ходихме, най-подир свършихме у сестрини му, на покойний Еванеса зет му Анастаса.

БАБА ХАМПА. Дохаждат туркини на черквата „Свети хеким Мар Козма“, та ме карат да им чета евангелие (енджил вокомасъ). Аз най-напреж ги изповядвам: „Вашите деца ще ги учите ли, кога видят поп, да му говорят: «Кешиш гьотеня шит, кешиш кауна съчаим», и да ни бият с камъни?“ [шиш в задника на попа, да… на попа в калимавката]. „Има такива, едипсизи, но ний ги не учим“. „Ами кога ни срещнете в пътя, защо си плюйте на ноктите“. „На оня свят да ни не бийте с топуза“. „Кой ви научи на това?“ „Майките ни“. „Ами веруваш ли, мерем ана и Хазрети Исаа пангамбер?“ [света Богородица и пророк Иисус]. „Верувам“. „Веруваш, защото си болна, и ако имаш вяра, ще оздравееш“.

Че като я захвана — от краката до главата, че на Мохамеда майка му, че най-подир свършувам на Мохамеда на кокалите. И най-подир им кажа: от моето четмо нямате полза колкото на един комар маста.

Баба Хампа много пъти ме[е] запитвала: „Баба, какво четеш на тези гаджици?“. Аз й кажа: „Енджил“ (евангелие). (…)

1105 „Попържаил, баба̀, попържаш, тебе от баща, майка, деца и братя те отделили, хиляда часа място надалеч до живот те заточили и вечно до смърт те в зандан вмъкнали. Не четеш, баба̀, не четеш, псуваш баба̀, псуваш“.

Аз й наистина изповядах, че им не чета, ами доколкото ми дяволски на ум додат псувни, всичките ги изчитам, както по-горе казах.

Тя й доде толкоз драго, та се разсмя и запляска в колене, вай бабам…

Като видят някои туркини, че додат на „Св. Мар Козма“, тичат да ми казват: „Баба Минчо, кьолютар гелди“. И като ида да им чета, цяла махала жените дохождат да ме слушат как ще им чета, като не тургам епитрахил, те знаят, че ги псувам, а от думи не разбират.

1106 ЧАРККЮЮВСКИЯТ ТУРСКИ ХОДЖА С ПУКНАТАТА БЪРНА УСМЯТ ДО УШИ. На 10 септемврий 1877 г. в събота Сливков беше болен от треска, та го заведохме на Чарккюювския католишки манастир „Святи Седмочисленици братя Макавейолар“. То бяхме: аз, поп Минчо, Георги Хаджидечев, Киряк Сербезов, Христо Илич, Янаки и Кощи[120] от Хасково.

На манастира стаите са двуетажни, направени от богат католик от Диарбекир, на които стените мий река Тигър. Като нямаше никой в стаите, ний си оставихме партийката в най-хубавата богатска стая, която е на западна страна; като завихме хубай болния Стефан Сливков, оставихме го да се занимава с треската си и да ни пази партийката. Ний излязохме, та си купихме две малки карпузи по 18 оки, двете 36 оки, за 2 ¼ гроша, и седнахме под една буранхана на сянка, часът беше 8 ½, да ядем карпуз, да си сръбнем и ракийца. Дойде при нази и беглишката шайна (субаш, който мери десятока), той е и шилбаш и познат с нази, на име Алия, около 65–70-годишна възраст, и хубай му опъва, като го служим ракийца.

В това време ни донесоха два вестника, гръцкия „Неологос“[121] и протестантска „Зорница“[122], които от 6 юлий вестник не бяхме видели. Прочетохме за Стара Загора, кога русите се оттеглили, а турците изново стъпали…

Доде при нази чарккюювският турски ходжа, усмят до ушите, и казва: „Днеска ходих в Диарбекир. Газетите казват, че москова го хванали не знам Габровому, Шипкаму, такива боргарски имена, та го натъпкали ча-ак в Катарбур“.

Срещу Диарбекир, отсреща река Тигър, има село Катарбур — той да каже Петерсбург казва село Катарбур. Аз му отговорих: „Тъй, хванали москова, та го чак в Катарбур тласнали“.

Обади се тайната Алия, та казва: „Ходжа, ти московска краставица не си ял, московът е чамуш, той е бивол и краставицата му е като на биволски бик. Нека изстине времето, да падне татък сняг, че гледай какво ще ни направи. Ти още отсега търси място, та се крий, защото сега ти се пукнала джуната, защото син ти бяга от войната, та го криеш, а тогава ще ти се пукне дирникът, догде намериш място да се скриеш“. И смъкна ризата си, която едвам стоеше на рамената му, та опълчи дясното си рамо и каза: „Гледай, това е москов-куршуму в севастополското морабе[123]. 6 месеца седях в болницата, догде оздравея, и 1 ½ година пасях свине и пих вино и тази гювдя оттам я спечелих“.

Алия беше ударен с куршум отподир, под дясната плешка, излял отпреж, покрай пъпката му. Казах му: „Ти си бягал, зарад това си отподир ударен“. „Не ми държа да вървя насреща, но обърнах се на бяг — пак ме стигна“.

На ходжата бърната беше се пукнала, защото син му се крийте, а засмят, защото хванали москова, та го блъснали в Катарбур.

1108 ТЕЛЕГРАФЧИЯТА ГЪРКЪТ АНДОНИАДИС С ЖЕНА СИ. Карпузът ни се отяде, ракия ни се отпи, нищо не минува от новините, които прочетохме във вестниците за в Стара Загора. Кръвта ни беше развълнувана и сърцата ни трепереха, когато доде зангошката Мария (кандилавката), та ни каза, че телеграфчията Андониадис ефенди дошол с жена си от Диарбекир, та ни изхвърлил партията от стаята и казал да ни обади да идем да вдигнем тоз мискинин да му не мирише в стаята. Аз рипнах и Янито след мене и не би да мълча, ами оттам още запсувах, че и от гръцки теглила няма да се избавим.

Андониадис с жена си избягна горе на дама и подпънал вратата, та не може да се иде при него. Ний изхвърлихме всички неща навън, които беше си Андониадис ефенди донел, та внесохме нашата си сиромашка партийка и седнахме пред вратата да гуляем и чакаме кир Андониадис да слезе да се разправим. Но Андониадис не мръдна от мястото си, страхува се да не стане шавмяв-дуп… Внесохме и Сливков, който попържаше.

Вечерта спахме в стаята. Сутрената свещеникът доде, та ни каза да минем в друга стая — не щем. Хванахме една стая с наем в село. Клети католици, и там не бива да идем в манастирска стая, не щем.

АРНАУТ БАШКА ЙОЛ ДА БИЛИР. Вдигнахме си партията, та ни пренесоха през река Тигър среща в с. Кебикую, в сирянската черква в стаите. Има и арменска. Тука се познавам със свещ. каз Ханна, сирянец.

1109 Кир Андониадис се закани да ни яви на вали паша, кога си отиде в Диарбекир. Ний му отговорихме, че умрял скот се от вълк не плаши.

АРМЕНЕЦЪТ НАШ ЦИКО И НЕГОВИТЕ ВЕРНИ ДРУГАРИ. Повикахме наш Цика, та му казахме да си приготви другарите да заварди гърка Андониадис зад моста при Аджемгьолу в дутлука: „Кога доде на това място, да излезете и вземете жена му, а ний, които ще бъдем затулени зад моста, ще пристигнем да я отървем от разбойниците и му я предадем честна“. И така стана.

Човекът ни, който шпионираше в Чарккюю, доде, та ни каза, че Андониадис ще си отива в Диарбекир, и ний отидохме, та се приготвихме на назначените си места. Така и Цико на Аджемгьолу с другарите си.

Кир Андониадис доде и замина с две магарета. Той беше възседнал едното, а жена му другото и гордо вървеше из пътя и не видя Цика, който като лев отне жена му и я мукна в дутлука. Андониадис хукна да бяга, а жена му измяка като котка и се смълча. Аз с револвер се спуснах, Янито с кама, та се хвърлих в дотлука, та [я] „отнех“ от ръцете на неразбойниците. Пристигнаха нашите и те на помощ уж. Когато предадохме жена му, така му казах: „Ний сме български патриоти, за вяра кръвта си проливаме, хубай да ни знайш, както ни и видя“. Христо Илич много му бръщоля гръцки…

1110 Андониадис и ходжа Петрос, и двамата чиновници, първий — телеграф-мюдюрю на турската жица, а вторий — телеграф-мюдюрю на французката.

Тези нашите възнаграждения от кир Андониадис, загдето ни нарече мръсни кучета, разправихме на арменеца ходжа Петроса и на народа. В Диарбекир християните се известили за постъпката на кир Андониадис, телеграф-мюдюрю, в Чарккюю и как му отървахме кирякица от разбойниците по тяхному, а по нашему неразбойници — ами от арменски комитет, които ги храним на поп Георгевата тепавица, който я управлява Вутю Ветов от Видраре, който с В. Левски в Ловеч убиха Стояна[124].

Тепавицата не е поп Георгева, но е правителствена, поп Георги я направи и за награда му свалиха желязото от крака и го направиха надзирател на платовете. Но по-многото плат отиваше в Диарбекир, а остатокът на правителството. На тази тепавица принасяхме за ядене и пиене на наш Цика и петицата му, 37 души народни арменци от комитета.

Кир Андониадис кой не го напада да му говори за нази от диарбекирските християни, но той от срам мига като куче на полог. Нази не забрави да ни награди с едно угощение, загдето отървахме от неразбойниците кокона кириаки от наш Циковата петица, разбита между Ван и Муш 8 ½ часа с турската войска, 9 ¾ часа битка. (…)

1111 ПАРИТЕ НА СТАНЧА ПЕТРОВ. Бинбашията черкез Халим ни повика мене — поп Минча, поп Георгя, даскал Ивана (Иба) и Бошарана да ни изследва за Станчевите пари, които му взеха милязиминът и онбашията, когато се хвърли от калето да се самоуби. Кога да ме изследва, така ми каза черкез Халим бинбаши: „Сен поп сън, не лъжеш. Колко пари имаше Станчо и какви бяха парите му?“ „Станчо имаше 23 ¼ лири тур. и 12 лири тур. му дадоха на 3 юлий 1877 г., 163 ¼ бешлици и 120 гроша от две месечини, всичко 3939,10. Тези пари знам, когато да ни пуска Абдул Рахман паша от затвор на 3 юлий 1877“.

Така изследваха поп Г[еорги], Иба и Бошарана.

Бинбашията и миралаят, като хапнали и те от Станчевите пари, бяха пуснали милязимина и онбашията от затвора, но ний изново заявихме, та ги затвориха пак.

КАМЪК ЗА ПАМЕТНИК НА ОТЦА ПОП ЕНЯ ПОПДИМИТРОВ ОТ ГЮНЕЛИЙСКАТА МАХАЛА. На 26 октомврий в понеделник, в деня Св. в[елико] м[ъченик] Димитрий, повиках х. Якупа, брат му х. Аблахата, х. Гарабеда, арменеца тасчи Томаса и векилина на шемшели мезарларъ Бишора да идем да видим камъка, да го пазаря за паметника на покойний отца поп Еня отгоре, за лице.

1112 Този ден, като беше празник и бях служил в черквата „Св. безсребреници Мар Козма“, не бях се облякъл в дервишките си дрехи, но с попските си дрехи, антерия, хартико и камилавка. Тръгнахме, та излязнахме от града през Мардинкапусу да идем при Хатун Кастал хана на шемшелиските гробища.

Този ден имаше много турци, насядали на тумби из гробищата, и малки турчета играеха наоколо им. А най-много бяха събрани при ходжите учениците им, които захванаха да ни поздравяват с камъни от всяка страна. Аз, за да се оплача на ходжите, казах: „Господа учители, кажете на учениците си да не ни бият с камъни“. Като че им рекох: „Ходжа ефендилер, сега му й времето. Издайте си заповедта, та ни изтрепете“. Захванаха от четири страни да ни бият с камъни не само малките турчета, но и големите дърти ходжи и други, които бяха наоколо насядали, та пиеха горчиво каве и наргиле.

Моите другари избягаха в дотлука и те ги не занимаваха толкова, защото на всички в очите аз бях за наказание. Аз останах самичък, оттеглювах се и се запазвах с камъни, доколкото можех. Ако да идеха от четири страни камъни като град върху ми, но Бог ме опази, та ме не удариха на смъртно място по главата. 1113 В днешното ми наказание ми смогнаха много дотука черничките, които ту влизах в тях и се явявах дано да се наеме някой след мене, който беше убит от револвера ми, че туй щеше да й помена ни, и всичко. Бог ме опази, та се качих при Хатун Кастал хана и битката се спря, и аз свободно, полумъртъв, тръгнах към града Диарбекир, пристигнах Мардинкапусу.

ОТ ЛОШО ПО-ЛОШО. Влязох през Мардинкапия за в града — то от лошо по-лошо. Улиците пълни с новобранци, диви юорди, които, в който християнски дюкян влязат, взимат и обират де що им мине на око. Като ме видяха, приеха ме като от Бога подарен за тяхно щастие. Един ме поздрави „Кешиш гьотене шиш“, друг „Кешиш кауна сачаим“, а друг „Сакалана“ [… на брадата му] и аз посегнах, та го пипнах и бухнах на калдъръма и захванах да го тъпча като бясна крава телето си. Тъпча, удрям и говоря: „Хиляда часа място на вечно заточение съм дошъл, ти в гробищата — аз на въжето“. Никой се не намеси, казаха тукашните турци, които гледаха от дюкените си: „Беден, няма никого под надзор в калето, до живот вечно. Остави го, кешиш, малолетен!“ Нека й малолетен!…

1114 ДРУГА ТЪЛПА. И оттук се откопчих благополучно, срещна ме друга тълпа при деве-хамама, но нея лесно притъпках, защото бяха от сладкогласните нерайди с къносани некте, които плачеха насреща ми, та отиваха към новобранците; от тях една с юнашко женско сърце се отби, като каза: „От тези теглим“ — и ме удари с белите си меки, тънки с къносани некте пръстчета по камилавката отгоре. Стори ми се, че ме помилува, та с благодарение й отговорих: „Благодаря ви, госпожа ханъмке, нали ми допря на главата къносан пръст; с Божията помощ работата ми е благополучна. Ти ме благослови, да живееш, с хиляди да живееш ханъмке“. Като благодарях на тази проклета дива зверкиня, всички се спряха та ме изслушаха и продумаха на тази зверкиня: „Лошо продума, Айше“, и си заминаха.

БЛАГОПОЛУЧИЕ. Оттук вече не ме срещна никаква тълпа, защото се беше прибрала по вън и около новобранците, та си отидох на къщата благополучно. Но баба Хампа, като ме видя, извика, та се удари у гърдите и каза: „Вай, баба Минчо, какъв си станал, да ви не изтрепаха днеска турчаците, къде са Макси Якубови, живи ли са? Ти много сърдит ми се виждаш“.

1115 Аз разправих всичко, което ми се случи, на баба Хампа, която с плач изслуша, а когато й разправих за туркинята, тя се изсмя и ми каза, попита: „Искаш ли ракия да ти донеса?“. „Не се бави, 50 драма донеси“. Когато ми донесе баба Хампа ракията, още не сръбнал, доде Стефан Сливков, комуто като разказах, той скочи: „Хайде ставай да идем да убием колкото кучета можем, че каквото става, да става, то вече не ний, ами и умрелите ни нямат рахат“. „Стой, Сливков, нищо не можем направи на толкоз сган или пък и да убием някого, то можем да навлечем голяма пакост на нашите братя, ще търпим още малко“.

МОЙТА ВЯРНА ДРУЖИНА СЪС ЗАЙЧИТЕ СЪРЦА. Часа по 11 ½ мойте другари един по един си додоха и кой как ме види, целува ме и ми говори: „Вай, баба Минчо, жив ли си, ний мислим, че ви убиха проклетите тарджици, топрак башларана авредумти олсанлар“ [земята да се срине над главите им].

На 27-ий того, като се облякох в шарените си дрехи дервишки, вместо камилавка — кюлаф, пак съм аз, но никой ме не поглежда. Ходихме, та вдигнахме камъка и пазарих тахчии, та захванаха да работят паметника на покойний отца поп Еня, който много скъп щеше да ни стане, но благодарим на Бога, та ме запази жив, та изпълних желанието си, което бях предприел и обещал пред Бога.

1116 ПАКОСТ. Когато свършиха паметника, захванах да го надписувам:

„Защо гледаш над мене, странниче, не са чуди, аз съм политически престъпник на вечно заточение.

Роден съм в 1826 год. на 8-ий септемврий в с. Гюлениска махла, Ескизаарска кааза (Тракия). Ожених ся на 1844 година, рукоположен за священик през 1864 година. Родих две момичета и три момчета, които оставих в 1873 год., юний 19-ий, и като преминах през толкоз затвори и претеглих грозни черни дни и тежки мъки, зарад български народ полагам костите си в тъмний вечний гроб, гдето нето свой, нето роднина има да порони капка сълза над него и да ме прелей в туй пусто глухо място.

1876 год. август 9-ий Поп Еню поп Димитров“

в понеделник, часа 4 Диарбекир

Когато пишех над паметника горната плоча, която една цяла неделя писах, деня цял ден се караме с едни туркини, които копаеха над гробищата бахчата. Като ходех по гробища да погребувам, познаваха ме, че съм свещеник, затова ми говореха така: „Кешиш, какво й това от тебе — весден тан-тан… Кешиш, стегни се да се запазиш, зари циганските ханъмки безпокоиш в бахчата“. И такъв ни беше разговорът цял ден, догде да напиша. Когато свърших, търколили отгоре един камък, 1117 който имаше колкото едно буре да събере 10 мери вода, и сякаш че този камък е бил нарочно поставен да измери тъй право паметника, защото, като го ударил, изместил камъните една педя напреж, които бяха толкоз яко завързани с железа и залети с куршум.

Като се научих, повиках Сливков, та намерихме притежателя на бахчата и му казахме, че или да поправи повредата на паметника, или ще го явим на Абдул Рахман паша. И той се уплаши, та поправи повредата на паметника.

(…)

В деня, когато погребахме покойний отца свещеник Еня свещ. Димитров, сутрената додоха турци бостанджии, та питаха: „Какъв човек погребахте, та тая нощ на гроба му огън горя?“. 1118 И още с един се случи — Васил Петров от Орханието, който беше до живот на вечно заточение и който малко живя в Диарбекир, защото осакатя, в кръста от мъките, които го мъчили турците зарад Д[якон] В[асил] Л[евски] да каже къде се намира. С глава надолу го на кръст бесили и други различни турски зверщини, на комуто никому на ум не стига освен на турците да ги измислят за гяурите българи. И за този беден българин Васил Петров казваха турци бостанджии, че през нощта видели огън да свети на гроба му, кога го погребахме. Но ний не видяхме това чудо, от турците чухме, които додоха да ни кажат, и казахме всички: „Вечная им памят, Бог да ги прости“.

Само това съм виждал и казвал, че тукашните християни казват за поп Енева гроб така: „Баба Хампа — нън мезара“ [бабиният Хампин гроб], и вземат за цяр пръст от гроба му. Имаме и други попове и калугери, около 70–80 души младежи погребани, но само поп Еня почитат и от гроба му за цяр пръст вземат. Видях и подписувам — свещ. Минчо Кънчев.

А който не вярува, да доде в Диарбекир да види с очите си и да повярува. Защото ме видя — повярува; бдажени, които не са ме видели — повяруваха.

НА 1 НОЕМВРИЙ — СВЯТИХ ЧУДОТВОРЦОВ БЕЗСРЕБРЕНИКОВ КОЗМА И ДАМЯНА (…) „Мар Козма“, черквата на православните араби в Диарбекир, голям събор става този ден и се почита тази черква от всички народности, и от неверните турци най-много. Много черкви ограбвали турците, но с тази черква никой се не понечил да бутне нещо.

1119 Черквата „Хеким Мар Козма“ („Святи безсребреници братя Козма и Дамян“ била съградена 160 години след Рождество Христово. В тази черква погребали святи безсребреници — гробът на св. Козма е срещу иконостаса, изработен с изкусни работени камъни от мермер, а на св. Дамяна е също изработен на свята прискомидия. Лоба на св. Козма е обкован със злато, когото строго пазят и два пъти в годината изнасят — на 9 март и 1 ноемврий; в тези дни много народ дохажда на поклонение, без религиозна разлика: болни, кьорави, хроми, глухи, слепи — не се поминува от тях. В други дене [не] дохождат за изцеление.

Тази черква „Св. хеким Мар Козма“ била веднъж съсипана, но минал някой си турски султан — цар, който водел със себе си едно християнско момиче, което се разболяло в Диарбекир и изпросило от султана след смъртта му да го погребат в съсипаната черква, в която си странни връзвали камили и катъри, та нощували вечер, и след смъртта й да я поправи султанът. И на тази мома гробът срещу западната врата, до зданието на манастира; и от каквато народност додат за цяр, по-напреж ще забиколят гроба три пъти, ще запалят свещи и тогази влизат в церквата „Св. хеким Мар Козма“.

Този султан изклал шемселите сирянци, които се покланяли на слънцето. От закланите глави една, която зяпала в кръвта, продумала на султана: „Каква погрешка ни намери, 1120 та ни немилостиво изсече и изкла?“ Султанът, стреснат и уплашен от кървавата отсечена глава, която му говорела, опростил останалите и им подарил приходите на кебето (хаджилъка им), но след заминуванието на султана турските ходжи казали: „Не кебето, ами Кебиюою“, село, което е ½ час от Диарбекир, на юг от река Тигър, в което живеят християните арменци и сиряни, с две черкви. На това село прихода прибират от шемселите, от които купих от гробищата им главната мермерената плоча за паметника на покойния отца поп Еня.

От това село не можоха да накарат християните да работят в натура на шосето, което се работеше за Багдад от нашия мендизин даскал Петър Берковски, когото кюрд Исмаил паша щеше да обеси.

Сирянската черква „Успение пресвятая Богородица“ била съградена в апостолското време, 60 години след Христа, която била съсипана, а сега поправена; само на олтарното място е черквата, а вехтите основи седят и показват, че е била съградена в онова време, около 2 ½ уврата място. В тези проклети затънтени места всички черкви имат камбани, само арабската православна черква няма. Че как не са казали тези варвари проклети турци: „Тука камбана се не бий, ами се правоверно чете“. Който е от правоверната кучешка Мохамедова вяра, само той е свободен, а другите гяури са роби.

1121 ПОГРЕБЕНИЕТО НА Х. ПЕТРА АБЛАХАТОВ. Този защитник, 80-годишний старец х. Петър Аблахатов от православните араби, който много обичаше заточените българи и им правеше големи добрини, беше и много добродушен старец и още пейше в черквата „Мар Козма“. Той се помина на 14 ноемврий в събота, на коладни заговелки, по празника святаго и всехвалнаго апостола Филипа.

Тука, кога умре мъж или жена, те ги не пременят като по нас с нови дрехи, ами го вшият в кеневир [американ] като втшц, турят го в носилото и един час го не държат в къщи, ами го занесат в черквата, там ще пренощува една нощ, сутрената ще му служат литургия, че тогава ще го погребат.

На 15-ий того в неделя служих в черквата „Св. Мар Козма“ и след отпуса опяхме смъртта х. Петрова и занесохме, та го погребахме, аз бях пак облечен в попската си форма.

НОВА КРЪЩЕНКА. КЕШИШ ХАК ДИНЯ ГЕЛ. [Попе, ела в правата вяра.] Като погребахме покойний 80-годишен старец х. Петра Аблахатов (арабски макси Батрос Аблахатов — Недялков), върнахме се от гробищата, та минуваме през сред града Диарбекир.

При Юочук денешчик на Гяурмегдан ме срещна една тълпа, около 20 туркини були, с около 30–35 малки турчета, които ме спряха да ме кръщават.

(…)

1122 „Кешиш, стой — ми казаха. — “Стоя"… „Кешиш ела в правата вяра.“" „Да дода, князчета, нарочно за това съм дошол, кажете, пашовски чада“. „Юлля, юлля Аллах, Мохамед пръв на Бога“. Аз по български се кръщавам, захванах да псувам майките им от краката до главата, не оставям дупка незапушена — че Фатмето, на Мохамеда майка му, и нея като прекарам, свършувам със святи Мохамеда и най-подир като му раздам излишека си на костите му, и го прелея на кокалите. Това като издумах, казаха ми: „Не стана, попе“. Помолих ги още веднъж да ми кажат и те ми казаха още веднъж; аз, което не ми беше на ум, и него си напомних, та изкарах най-груби и мръсни псувни; по български никой не разбираше освен мене и Анастаса Хр. Попов от Плевен, който беше с нази. Християни, турци, които минеха, все се спираха да изслушат новата ми кръщенка.

Турчетата пак ми отговориха, че не станало. Аз им отговорих: „Таам олду бахам, бейджезлерим, хак диня гелдим, мемюн тюшюкюр олдум“, и тръгнах. [Станах като вас, пашовски чеда, приех правата вяра и вече съм правоверен мюсюлманин.]

От християните и който не му беше пътя с мене, тръгна подире ми и с нетърпение [очакваше] кога ще се спра да им разправя какво съм говорил български и каква й най-подирната дума. Кокали-мокали, това забележили.

Като пристигнах[в] „Св. Мар Козма“, влязох в двора и всички се навлякоха подире ми. 1123 Аз им разправих какво съм говорил, на всички им драго стана, от радост надминуват се кой да ме почерпи, като ми говорят: „Баба̀ Минчо, ела в правата вяра“.

На другия ден напълни града и който ме види, подсмихнува се: „Баба̀ Минчо, ела в правата вяра“, и ме запитува какво съм говорил. Захванаха помежду си да се препускат християните, че който иска да премине в правата вяра, да пита баба̀ Минча как се приема нова кръщенка. И това било писано…

СИРЯНСКИ ГОДЕЖ. Баба Хампа имаше кираджия в едната си къща, Исак, който имаше сестра малка, около 13-годишна, на име Хампуш. Майка му беше вдовица, на име София. Додоха да годят сестра му, повикаха и мене. Събраха се и от двете страни свещениците, кръстникът на момъка и кръстникът на момата и роди, и роднини.

След разговора отвори въпрос свещеникът от страната на момъка, та каза: „Ний сме дошле да годим Ирмуша Томасов за момичето Хампуш макси Джабрахилова, ако има нещо роднина, кажете, ако няма, речете да й е хаирлия“. След няколко мълчание, шушукане един друг казаха: „Да е хаирлия“. Кръстниците извадиха пръстените, които зашити на копринени махрами, та ги туриха на една бакърена паралия, и свещениците захванаха да пеят и благославят пръстените и това четмо е обручението им.

Поканиха и мене да направя една благословия. Аз им изпях песента:

1124 В село сгледници додоха, сгледници и сватовници,

сгледали и харесали една ми Цана на мама.

И благославям… Сетне гуляй с ракия, песни тамкашни, чалгии до сутрената. И като сгодят годеника, не може да мине вече из нея улица, из други улици забикаля, а оттам не може да мине, догде не направи сватбата.

СИРЯНСКА СВАТБА. В неделя срещу понеделник вечерта, кога да плетат булката, заведат момата, която ще става булка, в друга къща, та я хванат две момичета, отсам и сам за ръцете. Друга мома вземе една бакърена синия, в която има една питка хляб, и 4 свещи запалени на главата си, та й пеят. Тя се кълчи и играй на кючек и върви, другите водят булката подире й, догде я заведат в къщата й. Като захванат да я плетат, пеят й тази песен: „Честита, честита, хиляди честита да ви й сватбата“. Колкото има в къщи, всички на един глас люлюкат: „Лю-лю-лю-лю…“.

Часа по 6 додоха сватовниците през нощта срещу понеделник да взимат булката. Булката пременена като булка. Туриха на главата й един кюлаф един метър висок, върху него червено було до земята, на връх кюлафа алтъните туриха с прочелото наедно, 1125 както ги носят ушити на муски със синци. Сватовете пиха… пяха, а пък сватите — всичките пияни. Една гайда балдаранова имат между другите чалгии, която само на сватба свирят с нея.

Докараха един кон, та качиха булката, един турчин ясакчия държи коня, с когото носят булката, та го води. С булката — кервето (кумът) и азапбашията, който носи сабля (бубалъкът или венчанний девер) и един катранен тулум, запален, на върлина носят, та им свети напреж. Кервето и азапбашията подпират булката да не падне от коня, а турчинът го води като камиларско. Чалгиите свирят, а сватбарите се кълчат, та играят на кючек, жените подпират ту тоз дувар, ту онзи, да се не съсипят и притиснат сватбата.

В неделя младоженикът и булката се изповядват и причащават сутрената в черквата, вечерта срещу понеделник, часа 7–7 ½, се венчават, сряда вечер срещу четвъртък младоженикът отива при булката да открий девическата й тайна, в четвъртък правят окропа, на втората неделя додат на поранки, всичките гости и зетят си отиват, а булката остава сама у бащини си, та седи един месец. Като изпълнят този обред, зетят и булката отидоха на черква, та им четяха молитвата „Разрешение венцов“. От черквата като се върнат в дядо и баба, че шест месеца храненици — там лягат, там стават.

1126 Даскал Янко Т. Кочев е учител и певец на православните араби, децата им учи турски и български, гръцки и французки. Между арабските деца има и едно турче, което само български му предава, и то е на Дженджи ходжа. Ще ги просвети и чудеса ще покажат в Диарбекир, и на балон ще го вдигнат, и на кюрд Исмаил паша на главата захлупят.

Аз им служа в черквата. Свещениците им баба Димитър от апоплексия падна и онемя, баба Козма Еди Левинч (заимински лапат), той е пътник за рая, между реките Тигър и Ефрат. Сирянците вечер ме не оставят на рахат, без мене гуляй не правят, даже ако се скарат някои, викат ме да ги примирявам. Ходим за риба. Тигър такава голяма река — хаджи Якуб, като ме вземе на ръцете си, преплува, та ме прениса през него. Като ми скимне, взема чифтето, та отивам за кеклици къде селото Селима. В това село имам приятел, ходжа Салиба, сирянец, който ми се много радва, кога му ида на гости. Гости ме с пържени яйца, с петмез поляти, пилаф и мляко. Някой кюрдин като видя по къра, извикам му „ай, гел бораи“, той ми отговори „турча незани“ и забикаля.

БАБА КОЗМА. На 20 ноемврий, в петък, умря поп Козма Аблахатов, на 80-годишний старец х. Петър брат, който ни май 1127 ненавиждаше и беше кетапсъзин. На 21 ноемврий Вход в храм пресвятия владичици нашея Богородици и присно деви Марии празника, в събота. В този ден служих в черквата „Мар Козма“ и тука ще погребваме иконома баба̀ Козма. Като иконом турихме го седнал на карекла и гроба му направихме като владишки гроб. Покойний поп Еня пренесохме със слънцата и отворихме път и за баба Козма, но даскал Янкова ученик турчето зарева да го обличат и иска кръста да носи. Арабите се страхуват, аз го облякох, дадох му кръста, то се радва, арабите се чудят: „Вай бабам, да го види баща му, какво ще ни прави!“ „Ний ще го кръстим“.

Помъкнахме го през сред града за черквата „Мар Козма“, не е като в носило, мъчно се носи с карекла, главата му виснала, друса се, а се не къса. Викам на поп Георгя: „Дай да я отсечем тая пущина, да не стряска хората“. „Да я отсечем, байо. Чакай да си починем и вика: — Дайте да я отсечем тая пущина, че не се носи, много ни додява“. Арабите питат: „Какво говори баба Георги?“ Иска въже, да вържем на баба Козма главата да се не откъсне. Донесоха едно въже, натъй го мерихме, на инак, никак не уйдисва пущината. Най-подир вързахме го за врата и кареклата и тръгнахме, та го затътрихме в черква и опяхме.

Кога го занесохме, та го турихме в гроба на трона му и захванахме да го заравяме, казвам на поп Георгя: „Хубай тъпчи, да не стане, да го… в ребрата, много ни мразеше“. Погледна към народа, 1128 та се ударя с юмрук в гърдите: „Вай, баба Козма, без тебе какво ще правим, в коя земя да потънем, ти си на бедните подпорната, ти с Божията заповед отиваш в рая, нази кому наръча и остави, ох, братко“ — плач със сълзи от бял джигер, очи с лук натрити.

Да гледаш джумбюш, като се забъхтат всички в гърдите, та заохкат…

„Тъпчи, поп Георге, тъпчи!“ — затъпкахме го.

МАКАВЕЙ, ПОПСКИ ПАНАИР. На 28-ий того, събота, умря старият арабски свещеник баба Димитър, който много лежа болен от апоплексия, и него опяхме и погребахме в черквата „Мар Козма“ на 19-ий в неделя. Вечная им памят, Бог да ги прости. На 30-ий того умря арменский свещеник Дердери Джорджоус (поп Георги), на когото ходихме на опевалото и погребението; на х. поп Димитра му подариха една ентерия и по 10 гроша ни дадоха.

(…) На 3-ий того умря чаръккююският католишки свещеник, поп Енева пехливанин.

На 1 декемврий, във вторник, х. Якуб, х. Гарабед и х. Аблахат поканиха ме, та отидохме за риба в Карасу при Чарккюю; отидохме и на опевалото; те ме не поканиха, но аз се наврях, та го поменах с думите: „Като си умрял, какво да ти правя, поп Еню те скъсува да те види“. Кога да го изнасят от черквата навън, 1129 удариха носилото — краката му, главата на западната врата, и пак краката в стената към север и главата във вратата на юг и го изнесоха, та го погребаха в черковский двор. Попитах: „Защо направиха този знак, та удариха с носилото на кръст в черквата?“ Ходжа Антон ми каза, че това било такъв знак — който не припознава папата, взима го под крака, та го потъпкува и отива право в рая с папската заповед.

ДЕРВИШ БАБА. На 25 декемврий, в сряда, отидох на баня да се умия за Рождество Христово; влязох в банята, тя съм-съка пълна като суджук с новобранци юорди, които не знаят баня що е; едни си мият устата, други пият с шепа вода от курните.

Аз седнах и хванах да се събличам; съблякох си всичките дрехи, кюлафа седи още на главата ми като на маймунка шапката. Извиках, та ми донесоха едно горчиво каве и наргиле, та изпих, оставих кюлафа връз дрехите си и отидох, та седнах насред на плочите, всред банята срещу курните. Хамамджийчето беше арменче и ме познава. Доде при мене, та ми каза: „Баба Минчо, днеска си дошол на баня, но не ще можеш спокойно да се умийш от тези мръсници“. Аз му казах: „То е лесно, ти иди при курната, та ме повикай: «Дервиш баба, дервиш баба», аз ще се обадя и ти кажи «Буюр». Направихме този знак, обадих се и отидох право на курната. 1130 Всички се изместиха, та ми сториха място, хванах хамамджията да ме мий, новобранците кой с шепа, кой с тасче поливат на главата ми вода и ми говорят: «Дервиш баба», аз ги мумбареклендисувам, телякът ме мий и се смей: «Холан, дервиш баба».

Умих се най-свободно и излязох, та се облякох, наложих кюлафа на главата си като дявол, повиках, та ми донесоха каве и наргиле; мръсните новобранци, които наричах, те ме направиха светия, като да излизат, целуват ми ръка, излизат навън и аз ги благославям. Този арменец кого как видял, разправил му историята. Който ме срещне, пита ме: «Как си, дервиш баба?».

В такова време така се поминува.

НА БАЩА СИ В ПИЛАФЕНАТА ТЕНДЖУРА СЕРИ. На 25 декемврий 1877 год., на Рождество Христово (Кючук байрам) служих в черквата «Св. в. м. Георгий» в арабската махла. Като пуснах черква, ходих в шербетчи Михаилови и още няколко места, за много години да честитим Кючук байрама заедно с даскал Янка Кочев. И като да си отивам, не си облякох дервишките дрехи, ами с попското си облекло, и то пак Кочев стана причина, като каза: «Върви така, няма нищо, гледай си работата, аз съм с тебе». «Ще си гледам работата, но и тебе ще гледам, кога бягаш напреж».

1131 Хранехме си една патка за Колада и я заклахме вместо шопар, която беше много угоена. Наумихме си да си купим кисело мляко и тръгнахме да идем на Синек пазар да си купим. Като вървяхме из улицата «Волу Джамиси», стигнахме една туркиня с едно мъжко турче, около 10–11 години, което вървеше подире й. Турчето, като ме видя, захвана с думи да ме награждава: «Кешиш, гьот теня шиш, кауна съчаим», казва турчето. «На баща си в пилафената тенджура сери», отговорих му аз и взех да се навеждам да бера камъни, а Кочев взе да пристъпва по-бръжко напреж. Обади се туркинята яростно къмто мене и захвана да ми говори и с мръсни думи напада, защото съм казал на турчето й да сере на баща си в пилафената тенджура. Кочев по сийрекбасанската взе пътя напреж и не се меси в разговора ни.

Срещу ни при дервиш мечет кавеси няколко турчеля насядали на улицата, та пият каве и пушат наргилета и се подхилнуват към мене, и с внимание слушат какво се разговаряме с мръсната туркиня. Аз се сетих, че има нещо, стягам се и говоря на Кочев: «Има нещо да стане, кошку бъди!». Кочев, като вървеше напреж, каза ми: «Има приготвен турчин в кривата улица, може да е за тебе приготвен, затова се смеят, хубай кошку бъди». Туркинята ме и тя не оставя. Приближих опозицията, онзи звер, 1132 който се беше приготвил, като ме видя, спусна се като ламя върху ми и иска да ме лапне и жив глътне, като мисли, че ще му легна, както арменският свещеник, да ми оскубе брадата. Гдето ще го търся, на крака ми доде, аз го хванах за лявата ръка, та му приклекнах, три пъти се претъркули на кавак и са нае да става, когато аз пак довтасах, та го натиснах и захванах да го тъпча като бясна крава телето си, и му по турски язик говоря: «Аз си смъртта търся, тя ми на крака доде. От 1000 часа място са ме в железа докарали, през 500 затвора съм преминал и тука до живот наказан, още има ли да тегля? Ти в гробищата, аз на въжето, освен това още къде ще ме карат!». От зрителите, които пушеха наргиле и пиеха каве, никой се не намеси, само казаха по турски язик: «Остави го, кешиш, той е луд, така си ходи». «Нека е луд, аз ще му докарам ума».

Мръсната туркиня, която се надяваше да ям лобута до заспало, се не чу, нето видя. И Кочев се нагледа, а да ми помогне, това не направи. Като потъпках за присеклица този гнил мръсен труп, оставих го, та стигнах Кочев и му казах: «Бръжко пристъпвай, не ще кисело мляко».

Този мръсник, гнил труп, проклет варварин, правоверец Мохамед, не остана небит християнин в града от него, на един арменски свещеник оскуба брадата. Той ходеше из градските улици, 1133 та вика като телалин: «Ставайте на крака, всички правоверни мохамедани, да изсечем и махнем гяурите от света, защото нашият велик Мохамед, първият на Аллаха пророк, няма рахат и спокоен сън от тях».

Кога се научиха араби, арменци и сирянци, днеска по Рождество, като ми дохаждаха за много години да ни честитят празника, подариха ми по едно пълно шише с ракия, загдето съм тъпкал този проклет варварин. Кочев да е жив, иде му отръци да краси делото, и което не е било, и него казва.

И това било писано и орисано и трябва да се не размине, догде не премине през главата ни.

Ядохме патката без кисело мляко и прекарахме Коладата…

ЧОЛСКИТЕ АРАБИ. Тези чолските араби са мохамедани, те живеят също като по нас каракачаните и са скотовъдци на овце, хубави коне и възмалки камилки. Облеклото на мъжете е само една дълга риза, гащи няма, и една плъстина, на два ката, ушита до пояса и разцепена отсреща, и друго няма освен един кюлаф на главата си. Носят по една сабя и копие — маждрак, наргилето му от хиндустан джевизи (индийски орех), с камъш. Търгуват с вълна, с коля злато да носи човек, догде е препоръчан до техните главатари, нищо се не взима или обира търговец, но щом излезе от границите им, не се месят.

Кога оберат някого, като му вземат каквото намерят, 1134 съблечат го, та му вземат и дрехите; като го оставят по една риза, кажат му: «Това, което взех от вази, вий досега сте му се радвали, а отсега аз ще му се радвам, стори го халал и си върви спокойно». Не убиват. Брат или син, ако си му утрепал, стига да превариш да му се поклониш и целунеш етекя, не дава кръв да потече от носа ти. Кога идеш на колибата, ще ви събуят и умият краката и нагостят с пилаф и мляко.

Конете им са много бързи и се наричат джилан-касра. Конете им юлар, седло, юзда нямат, само имат под коня отдолу един тулум от кожа, пълен с вода, окачен с един козинов колан по голо през гърба. Възседне коня и с копието, накъдето ще, нататък го кара.

Джиланите са като малки теленца с червена козина, къси опашки, с прави рогца, ходят на сюрии по чоля — голите пустини, но са много бързи, не се дебнат и приближават, за да се убият с пушка, но с тези кобили ги стигат и с маждрака набучват, та ги трепят. Затова ги наричат джилан-касра и които бягали 24 часа, без да ги спрат.

Аз си бях купил едно малко джиланче, но не можох да го търпя, защото е много слободно, заклах го, та го изядохме. Купил го бях за едно бяло меджидие турско, 20 ½ гроша.

Камилите им са много малки от другите камили, но много бърже вървят. Мъжете, когато правят негде битка, жените им бягат напреж с камилките, на които има и пълни чували с пясък, надупчени, през които минува пясъкът, та става много прах и не се видят накъде избягнуват.

1135 На царството не дават никакъв данок и не може да вземе, защото, гдето живеят, мястото е много горещо и гдето има вода, те я знаят, вземат си и пак я засипят.

Царството им плаща годишнина да не отиват да обират хазната в малките градища или паланки. Така живеят чолските араби в тези песъчливи горещи пустини.

ВЪЗНАГРАЖДЕНИЕ, ЗАГДЕТО ВЕНЧАХМЕ НЕЗАКОННАТА АРМЕНСКА СВАТБА, ОТ НЕГОВО ВИСОКОПРЕОСВЕЩЕНСТВО СВ. ДИАРБЕКИРСКИЙ МИТРОПОЛИТ Г. Г. ЯКОВОС В ПРАВОСЛАВНАТА АРАБСКА ЧЕРКВА «СВ. МАР КОЗМА» (…) На 1 януар, по плоти обрезание Господа нашего Иисуса Христа и иже во святих отца нашего Василия великаго, архиепископа кесарий кападокийския.

Тази вечер си направихме Новата година (Лоло геджеси), както тукашните правят, с халва и други подобни мезя и песни. Сутрената служихме с х. п. Димитра и владиката; и поп Георгя повикахме от затвора; подир славословието владиката седна на една карекла насред черквата «Мар Козма». Х. поп Димитър и поп Георги ме хванаха за ръцете от дверите навън, достоен, заведоха ме, та се наведох на колене при владиката, та ми чете молитва по арабски, та ме произведе чин архимандрит. А х. поп Димитра освети в чин за архимандрит на 6 януар, на Богоявление, в черквата «Свята Георгий» в арабската махала.

1136 Негово високопреосвещенство си плати сватбата, като ни освети в чин за архимандрити. Х[аджи] п. Димитър го донесе дотук, но аз го оставих в Диарбекир — по тази дума, защото ми рече един от нашите другари, че сме станали мандра кьопе.

Това ни беше заплатата, гдето венчахме беззаконната арменска сватба, от светия старец н[егово] [в]исоко преосвещенство] св. митрополит Яковос на православната арабска черква «Мар Козма» в Диарбекир.

Кога се освободихме, в Одрин ми откраднаха салтамарката, в която имах за помен много неща заедно със свидетелството за чина ми архимандрит:

«1 януар 1878 год. и 6-ий того

Диарбекир

Архимандрит Михаил (поп Минчо Кънчев)

Архимандрит Дамаскин (х. поп Димитър п. Коларов)[125]»

ШЕЙТАН-МИЛЛЕТИ. Тези шейтан-миллети, които се покланят на дявола, има ги и днес в Диарбекир. Те така си вземат ептеза или молитвата: ще станат рано напреж, догде не е изгряло слънцето, ще влязат в кошарата, гдето лежат кравите, ще ги раздигат и от пикочта на кравата ще си умий ръцете, а от лайното й ще се помаже на челото. Тогази ще иде, гдето има вода, ще се съблече гол десет разкрача настрана и ще се търкаля, догде влезе във водата, без да се изправи, умий се във водата, излезе, та се облече и това му е молитвата или намаза.

Много мразят турците, а християните обичат. Казват, че дяволът и Христос един ден щели да се погодят. Но с турския 1137 Мохамед нямало никога да се погодят, защото и Мохамед бил дявол.

ТАЙНИ ХРИСТИЯНИ. Тези тайни християни кръщават се в православна черква, венчават се, изповядуват се и се причащяват със свято причастие, пости постят и се опяват, кога умре някой, но тези тайни вечер извършват.

А явни мохамедани: обрязват мъжките според турския коран, на сватбите никакъв сенет, имат и турски имена и кога умре някой, ходжата турска го погребва, рамазана постят и курбан-байрама правят. Но кога се сбият или скарат християнин и мохамеданин, отиват, та помагат от страната на християнина. Много мразят турците.

Бяхме честити, та венчахме една нощ и тяхна сватба в черквата «Св. Мар Козма», но н.в. пр. митрополит Яковос взе парите.

НОВ ГОСТ. На 8 януар 1878 год. докараха от Русчук Ганча, който бил кондуктор на железницата. Млад момък, хубавец, около 30-годишна възраст, учен български, като християнин. Французки, турски [знае], облечен с войнишка форма, донесе един сандък французки книги, турски вестници от Цариград. Но беше болен, кога го докараха и не можа да оздравей. На 12-ий того отидох да го изповядах и пречистих, на 13-ий го оплаках и погребах. Книгите му и дрехите прибра даскал Янко Кочев.

Отиде, сиромах, който струваше хиляди българи. Вечная му памят, Бог да го прости.

На 20 януар 1878 год. изповядах и причестих йерея монаха х. Йоасафа от Лясковски манастир, заточен вечно до живот в затвор, от Габровското востание в 1862 год. На 21-ий брат му йеромонах х. Теодосий го уши в кеневир, като втищ, та го опях в затвора и го занесохме на гробищата. Турихме една тестя карачелия тръне отдолу за постелка в гроба и друга отгоре и теглихме пръстта, та го закопахме. Брат му го подреди, така бил законът на черното духовенство. Вечная му памят. Бог да го прости.

А отец Йоаникия от Софийско[126] кога погребвахме, не му туряхме тръни, но както си беше облечен, така го закопахме.

1138 На 25 февруарий 1878 год. изповядах и причестих дяда Стояна Ивков от с. Гръцко, вечно до живот в затвор, заточен в 1859 год.[127], по Белоградчиското востание, от паша Петковите хора, а опях и погребах на 27-ий същаго. Вечная му памят.

Приказваше ми дядо Стоян Ивков, че баща му в сръбското освобождение[128] турците го набили на кол и на краката му вързали джигер, да го гризят жив кучетата, догде умре, на такива мъки баща му починал. Дядо Стоян беше много юнак човек, но беше остарял, около 80-годишна възраст.

КЮРД ИСМАИЛ ПАША. Нашият гомногризец кюрд Исмаил паша, а сега гази-хакъ Исмаил паша, като магаре рева, 1139 догде да избегне още с три други паши от Каре в Ерзерум, които гонеха руските храбри герои и войски и окупираха града, забиколиха Ван и Муш. Гази-хакъ Исмаил паша сега челици дяла още с три паши в Ерзерум и не знай още какво ще го яде от руските герои солдати.

ДИАРБЕКИРСКИЯТ ТЕЛАЛИН (ПРОТОГЕР). Телалинът ходи три дни да вика из диарбекирските улици: «Който рече за руския император лоша дума, три месеца затвор и 500 гроша глоба, и той е като другите царе, един девлет-падишах».

Така викаше телалинът из гр. Диарбекир.

ТУРСКИ БАШИБОЗУЦИ. Около 100–150 души башибозуци отиват на помощ конници, стари, млади няма, с два тюлюмбека тумба-тумба-тумба, с едно скъсано знаме; додоха в Диарбекир и право отидоха в сарая, миралаят ги накара да направят алай с конете си, да им види юнашството.

Пушките и пищовите им бяха все с кремъни, чакманлии; като препускаха, един падна от коня си, та си пръсна сачмалъка, не може да ги събере и да стане.

Миралаят ги гледа и им каза, че геч останали, кой отгдето е дошол, там да си върви. И те, като превзеха града Диарбекир, седяха един-два дена гладни и не се чуха, нето видяха.

НОВ ХОДЖА. Доде от руската войска един арменец, 1140 облечен като турска ходжа, със зелена гъжва чалма, който намазкалдиса турците и вали паша в «Хазрети Сюлейман джамия» и им даде проповед.

А нам каза, че досега щяхме да ви додем на гости, но войските се спряха около Ван и Муш. Ерзерум е в обсада и никой не може да излезе навън.

ГАЗИ ХАМЗА БАБА. От града Диарбекир, като излезеш от Мердинкапусу, право на юг като вървиш по шосето, от дясна страна са турски гробища, които от града допират до Хатун кастал ханъ. В тези гробища има много ба̀би, но ба̀бата Гази Хамза била най-главната; кога имало война, от закачената му сабя сутрена кръв капела, гдето през нощта ходел на бойното поле и сутрената си дохаждал с кървава сабя.

Не знам тези турски ходжи, молли, дервиш какъв сън сънували, вдигнаха едни сатъри и конски опашки, извлякоха всичките турчеля, мъжко, женско, из града навън, та отидоха в тези гробища да питат Гази Хамза баба какво да правят. Виха, лаха като кучета, търкаляха се като магарета. Гази Хамза ба̀ба им казал, че великият пророк Мохамед им бил сърдит, щото не станали малко и голямо умти Мохамеди, да потъпчат и изколят гяурите, ами оставили да го посрамят, и не рачил сега да им помага, затова взели връх гяурите, та победили Али Осман девлети. И пак легнал да спи. Това казало духовенството и си отидоха като осрани…

1141 ДОКТОР ГРЪК. До де един бербантин грък, който се показа и доктор, та седна във вътрешните стаи на черквата «Св. Мар Козма».

На 26 февруарий 1878 год., вечерта на заговелки, ни поканиха да му идем на гости: даскал Янка Кочев, Киряка Сербезов, Георгя Хаджидечев, Костито и Янито и мене, поп Минча. Ний си напълнихме по едно шише ракия, всеки по 50 драма, и отидохме на доктора на гости вечерта, срещу заговелки, на ракъкефи. Като се нажулихме и всички песни попяхме, захванахме да се разговаряме за политически работи. Не щеш ли, този грък я изхлу като из саман чувалъ и каза: «Вий като сте дошле тука, какви гумна изядохте?»

Скочи Янито и Киряк Сербезов, та го подеха ай такива, бой, бой, та го смазаха и остана в стаята като недобито куче.

Сутрената казахме на владиката, ктиторите араби на церквата «Св. Мар Козма», че заварихме при гърка доктора в стаята една уруспия и затова го бихме, и ако го не махнат, ще го добием. Сутрената го повикаха и му казаха да си отиде, че българите, ако го добият, няма никой да се меси, и заключиха стаята, в която беше се намъкнал да живей. През деня не си отишол този таклит доктор грък, ами останал на гости на х. п. Димитра, който и той седеше в една черковска стая. Вечерта х. поп Димитър като заспал, гостенинът му доктор ефенди му обрал всичките 1142 дрешки и килимчето и се изгубил доктор ефенди, а дядо архимандрит Дамаскин остана само [по] една риза и бели гащи, която била на гърба му. Той мислил, че х. поп Димитър има пари, но и те толкоз, колкото и в доктор ефендя, с трески се стържат.

ТРИМИРО. На 1 март 1878 год., в сряда, изчетохме с Кочев в черковката «Св. в. м. Георгий» и си тръгнахме двамата; аз си не облякох дервишката форма, но с попската, като вървяхме из улицата, срещна ни една тълпа туркини, между които имаше и три черни арапкини и малки турчета с тях. Едно от турчетата извика: «Кешиш». Дорде да издума и другото, една туркиня го сопна, като му рече: «Сус! (Мълчи). И той Божи човек».

Казувам на даскал Янка Кочев: «Чуваш ли, дошъл им ума» и си заминахме, без да срещнем някоя бела като друг път.

Тази година пак ни гостиха на песия понеделник с пилаф и тъпкани гълъби по джегерет йоню турците.

ЮСНЮ БЕЙ. Един от най-прочутите богати бейове е Юсню бей в Едирне, който е родом иордин от Басра, заточен баща му като политически престъпник в Одрин, и Юсню бей там се е раждал. Юсню бей утрепа едно богато турче на едирненския меркез, когото наказаха и затвориха в одринската терсана вместо за 15 години в железа, а то за 15 месеца, но като го пуснаха, 1143 даваджията и той силен, даде прошение в Цариград на Бабаалието да го повърне, и пак за 15 години затвор. Кога бяхме затворени в одринската терсана, в полисите, Узунов и Юсню бей бяха наблизо, та си приказуваха и Узунов му разправил всичко за комитета.

На 5 март 1878 год. Юсню бей доде в Диарбекир и се намерихме, защото той знаел, че сме в Диарбекир. Захвана да ни разправя за събитията, които гледал, та ставали. Каза: «Берекет много гледаш нейде, много снопи нападали, тъй избити хора като снопи, нейде турци, нейде българи, и те като снопите; които излезли по-силни, не оставили жив човек от слабите. Мене Узунов ми каза, че комитетът не бил лош за турците, но ний да сме знаели, че тъй лошо щяло да стане, още напреж три години изкалахме всички българи».

Аз го попитах: «Като си ходил в Ески Загра, през Арабаджиево минувал ли си и има ли живи хора сега в селото?». Той ми отговори: «Минувах много пъти през Арабаджиево, но то е на прах и пепел и хората избягаха с Русия. Не Арабаджиево, не Ескизаарска кааза — каза, само Сеймен е здрав и хората му стоят. Ески Заара и тя изгорена на прах и пепел». «Ами във Филибе кой е сега мютесарифин?» «О, ериф москов! — каза Юсню бей и захвана да ни приказва: — Ний бяхме 80 души една конница, моят кон (ат) беше за 70 тур. лири купен, такива бяха и на другарите ми, 1144 защо сами си ги купувахме. Като ни погна московинът, застигна ни, като минувахме един азмак, един от другарите ни беше по-подир, когото с един калъч и него, и коня му направиха на две парчи. Уж избягнахме и рекохме да се отбием в Ирибол да си починем, о! ериф, и там пълно с московци.

Стамбол е доб долаяндъ забиколен с московци. Вази скоро може да ви пуснат да си отидете, но не бързайте, че нашите турци са сърдити, да се не срещнете нейде по пътя, да ви направят зян…».

Додоха от Басра кюрди, та го посрещнаха и заведоха, защото селата му седели още, та ги работели кюрдите. Юсню бей, кога разказваше, често си издъхнеше и говореше: «Ах, Едирне, Едирне, дали ще те видя още веднъж… да ми стъпи кракът там».

ЧАРККЮЮСКАТА ХОДЖА ИСКА ДА СЕ КРЪЩАВА ДА СТАНЕ ХРИСТИЯНИН. На 7 март 1877 год отидохме на Чарккююския манастир и да си уловим риба в реката Карасу. Този засмян ходжа с пукнатата джуна, когато до де при нази, когато пиехме ракия и ядяхме карпузи с тайната под буранханата, та ни каза, че Шипка ли, Габрово ли, такива бамбашка бургарски имена, московина взели, та го отблъснали чак в Катарбур, сега този ходжа друго говори, иска да се кръщава, да става християнин.

1145 От Чарккююския манастир отидохме на реката Карасу (Черна вода), за да си наловим риба, в която има хубави шарани, аладжа балъ и илан балъ. Ний бяхме, както и друг път, с цялата си свита: х. Якуб, х. Аблахат, х. Гарабед, синовете им и зетьовете им и други още.

Старите ловят рибата, ний кладем огъня. Наргилета, ракия, шарлан и тигани, всичко е приготвено; като уловим първата риба, сготвим я на къра. Догде да сготвят рибата, ударим я на ракъкефи и пушим наргилетата; като приготвят и спържат рибата, седнем, та се натъпаним и пак захванат нова риба да ловят за в града.

Този ден додоха при нази от Чарккюю ходжа Антон, макси Джибу и турската ходжа с пукнатата бърна от същото село. Аз, ако и да бях в дервишките си дрехи облечен, ходжата ме познаваше и ме знаеше, че съм свещеник от заточените българи. «Кешиш баба, как стана тази работа на това мухарабе и къде ще му излезе сетнината?» — попита ме ходжата. «Краят ли къде ще излезе, ходжа ефенди? Нашият девлет падишах бабамъз се бори с москов падишаха, но москов падишах, като го надви, ще вземе Стамбола и ще се баращисат. Знаеш ли, ходжа ефенди, 1146 когато ми говореше, усмян до уши, под буранханата, че московина, като го напънали вашите бабаити турци, прекарали го през Шипка, Габрово, та Катарбура сокмушлар. Катарбур селото е срещу Диарбекир, отсреща река Тигър на брега, но няма там московин, отсега нататък, ако го докарат, не знам. А москов падишах, като бягал от страх, забиколил Стамбола града, уловил нашия падишах роб. И сега двамата са на едно място и като братя живеят, и може да го прости московският падишах, като му плати нашият падишах Хамид[129] бабамъз всичките разноски». «Нашият падишах ли какво направи, какви лайна изяде, авраданъ кърсана… Кефир ерефи [да му таковам жената на тоз безбожник]. Двамата ми братя къде са, син ми къде й? Останахме без братя и синове, авраданъ кърсана… кератата падишах, пезевенк, олдуна не бок идин» [видя ли какво лайно си бил]. «Ходжа ефенди, ти много си сърдит на нашия падишах бабамъз ефенди». «Нашият пезевенк падишах е магаре, кефирин, лайна да яде, керата пезевен. Падишах е на света москов падишахът, гел бе, бабам, гел бе, падишахън, сен-сън дюнедя падишах [ела бе, бащице, ела, ти си царят на царете]. Ето го, иде и ако не доде, обръснувам си брадата. Ей го иде, ще стана християнин, кешиш баба». «Ходжа ефенди, какво говориш, това може ли да бъде, да не си си изгубил ума?» «Кешиш баба, християнин ще стана». «Кой ще те направи християнин?» «Ти ще ме направиш, кешиш ефенде». «Ти като станеш християнин, ходжа ефенде, ще станеш и гяурин». 1147 «Всичко ми прието. Гяурин е Хамид, турски цар». «Ходжа ефенди, ти, като станеш християнин, трябва да минеш през вода». «Не през вода, кешиш ага, ами и през огън минувам и пак християнин ще стана». «Като ще станеш християнин, веруваш ли [в] Христа?» «Верувам Криста и инджиля му». «Отричаш ли се от Мохамеда и корана му?» «Отричам се». «Пикуваш ли на Мохамеда и стъпваш ли на корана му?» «Пикувам на Мохамеда и стъпвам на корана му». «Хайде събличай се, ходжа».

Съблякох се аз, съблече се и ходжата, та се мръднахме двамата в реката Карасу, гмурнах го три пъти във водата, та го кръстих на руския цар Скендер (Александър)[130], разделих и огъня надве, та го прекарах и през огън.

Нови ходжа Скендер целуна ми ръка, та го благослових и му честитих новата вяра. После всички му честитиха, той като булка целува ръце и много се радва, че ще го свари московинът християнин, а не турчин и на царя кръстен. Моите другари, като гледаха, останаха в чудо. Вай бабам, коджа ми ти турска ходжа направи го християнин.

На другия ден се напълни града между християните, че чарккююският ходжа се кръстил, и много любопитни отидоха в селата да се уверят и му честитят новата вяра.

Тука, в Диарбекир, върви на чулмиш, днес един християнин стане турчин, утре се откаже и пак християнин, и никой го не търси. И наш Скендер (Александър), като види, че Русия не доде в Диарбекир, 1148 да не направи и той така. Тогава ще ни остане кяр, гдето и двамата се окъпахме в реката Черна вода.

Забравих: когато наловихме риба, заведохме ходжа Скендера в манастирчето на Чарккюю, та се поклони и целуна иконите, оттук го заведохме на къщата му, той се похвали, че се кръстил и станал християнин, и името му на московския падишах Скендер, жена му се зарадва, и тя иска да я кръстим, но я оставихме за подир.

Баба Хампа, като й казаха, тя захвана да се бий в коленете: «Вай, баба Минчо, ти чете на туркините в „Хеким Мар Козма“, сега захвана да кръщаваш и ходжите им».

Гдето ни мъчиха, блъскаха, догде ни докарат дотук, в Диарбекир, то не било за друго, но да им кръщаваме ходжите и отсега нататък не знам какво ще минува през главите ни.

ДЯДО КОСТА. Наший дядо Коста, родом от Манастир, се разсърдил на баща си и намерил място да живей в затънтений Диарбекир. Той беше сърмакешин, гдето ушива най-хубави със сърма дрехи, и много го имаха на почит турците, защото има много негови турци чираци. После станал прочут майстор при валията над правителствените дрехи, за войската и джандарите.

Питах го: «Дядо Коста, от каква народност си?» Той ми отговари: «Не знам. Баща ми знаеше да говори български, гръцки, влашки и арнаутски». Същите язици знаеше и дядо Коста.

1149 Дядо Коста се оженил и взел жена от православните араби, която му родила една дъщеря Елена и умряла. После повторил, та взел баба Хампа, родом сирянка, от богата фамилия, от която имат един роден син на име Димитър. Баба Хампа се научила при дядо Коста да ший от него по-хубаво и не мязаше на диарбекирските жени. И както дядо Коста обичаше българите, също беше и баба Хампа като майка на българите, която ни пазеше всичките тайни оръжия за бягане. И на умрелите ни тя отстояваше.

Дядо Коста се помина през коладни пости в 1877 година. Ако беше жив, стига да се смей и да говори: «Вай, баба Минчо, ти кръсти и направи чарккююский ходжа българин».

[ВЪТРЕШНИТЕ ДИАРБЕКИРСКИ ТУРЦИ.] Тука вали паша нищо не може да реши без вътрешните диарбекирски турци. Каквото решат те, и така става.

В тази война те не дадоха ни един войник от града Диарбекир навън да излезе. Казуваха: «Ний ще седим целокупни да си вардим града от разбойници», и правителството нищо не можа да им направи и да вземе ни един солдатин от тях. А от селата кюрдите — баща, синове, стари, млади няма кой да ги пита: когото хванат, и клапите на ръцете, и карат на бойното поле. Но и те толкова работа вършат: щом го освободят от клапите, и той си хване дърмите, та се не чуй и не види. И да са не кръщавали чарккююския ходжа, но и всички, каквото бяха се изплашили, 1150 щяха да се покръстят в Диарбекир с кокошките си заедно ходжи и ходжиевки.

ЗА СТАНЧЕВИТЕ ПАРИ. На 12 март 1878 год., в неделя, ни повикаха да ни кълнат за Станчевите пари, които му взеха милязиминът и онбашията и дадоха на бинбашията и миралая от тях.

Поп Георги, даскал Иван Лалов (Ибо) и Васил Бошарана, те бяха в затвора, а аз отвън в града. Повикаха ни и отидохме с джандарин на управлението при дяда кадъ-баба̀, който ще ни кълне зарад Станчевите пари, че ги е имал Станчо Петров толкоз, колкото ги бяхме записали в прошението.

Повикаха Василя, та се закълнал, д[аскал] Ивана Лалов (Иба), поп Георгя Тутмаников. Аз бях с дервишките си дрехи облечен, не може дявол ме позна, че съм бил някогаж поп, а не кадъ-баба̀, който, като ме повикаха, та влязох, погледах, стаята пълна с мезлиш-ааларъ, между които имаше и християни, и двама владици.

Кадъ-баба седеше на първо място, наперчен, със зелена гъжва и в ръце държи кетапа, в когото ще ме кълне, както закълнал другите. Аз му казах: «Кадъ-ефенде, ти гаче мислиш да ме закълнаваш?». «Ще се закълнеш», каза кадъ-баба̀. «Не се кълна, кадъ-баба, аз съм дошол от хиляда часа място зарад тази клетва и искам без клетва да ми се чуй думата, а ти, кадъ-баба, и тука искаш да ме закълнаваш. Не се кълна». «Ще се закълнеш». 1151 «Не щеш да можеш да ме закълнеш, кадъ-баба, защото аз съм свещеник, като се закълна, не може вече да попувам на народа, аз съм веднъж кълнат, вторий път не се кълна за права Бога. Станчо имаше толко гроша, колкото сме ги записали в прошението».

Като казах на кадията: «Хубай ме гледай, аз кешишин», избалачи си очите върху мене, като че ме прострели. «Не ти се хваща думата без клетва». «Ще се хване, кадъ-баба, ний сме тука още някой ден и друг гости, скоро ще си вървим кой отгдето е докаран, защото в България ний си имаме сега и български княз»[131]. «Дип скоро това». «Не е скоро, кадъ-баба, ти може да не обичаш да четеш вестник и затова не знаеш». Обърнах се, та казах на поп Георгя: «Ти белким се закълна бе, фит, какъв папазлък ще правиш, когато си отидеш». Той млясна, сиромах, и нищо не може да ми издума. Това беше и си излязох, без да искам сбогом от кадъ-ефенди, да го пикам…

Тука бяха изправили в едно кьоше и Кючер Гега, арменецът, който вчера, на 11-ий того, уби един турчин всред гр. Диарбекир, на Сенек пазаря, седеше под истиндак (изпит).

19 МАРТ 1878 ГОДИНА. За 19 март, вечерта срещу неделя, бях служащ тая неделя в черквата «Св. Мар Козма». Вечерта отчетох и си легнах да спя.

Тая нощ, часа по 6, дошла телеграма по французката жица за нашето освобождение. 1152 Телеграф-мюдюрю ходжа Петрос арменецът, като приел телеграмата, направил препис, та го занел на затвора и дал на поп Георги Дако Тутмаников, видрареца, и му казал: «Веселете се, радвайте се, но ще мълчите, да не кажете на други отстрана сутра, часа до трита по турски, догде не принеса телеграмата на вали паша». Кое й това сърце, гдето ще търпи и мълчи, развикали се всички из затвора. Кой колкото лоени свещи имал, запалил ги и колкото ракийца имали затулена, изпили я. Вардяните ги запитали каква й тази радост тая нощ във вази, а те им отговорили, че тая нощ е нашата Лоло геджеси, та си я правим.

БАБА МИНЧО, БАБА ГЕОРГИ «ХРИСТОС ВЪЗКРЕСЕ» ЧАРЪЙОРУ. Поп Георги отгде е минал, какво е правил, какво е лъгал, та го пуснали през втората крепост стражарите, та минал вратата през сред града пиян, едва вижда, и как е дошол часът по 2 ½ по турски, та вика на вратата вънка на бабината Хампина къща, в която лежах. Аз съм заспал, не чувам, баба Хампа ме повика и каза: «Баба Минчо, баба Георги капада „Христос възкресе“ чаръйолу» (Баба Минчо, баба Георги на вратата «Христос възкресе» вика). Аз й казах: «Иди му отвори», и тя отиде, та му отвори.

Поп Георги доде на къщната врата, гдето лежах, разпъна си ръцете на горния праг, клати се и вика: «Байо, Христос възкресе!» «Кажи!» «Байо, Христос възкресе!» «Кажи, какво?» 1153 «Байо, Христос възкресе!» Изхвърли преписа на телеграмата в полите ми, аз я прочетох и извиках, колкото ми глас държи:

Воистина възкресе!“

И като че паднаха от очите ми луспи, както на апостол Павла, кога отиде при Анание да се кръщава, и ми се стори, че къщата се превъртя през главата ми, та останах на видело под отвореното ясно светло небе. Само това най-лесно можох да издумам: „Хампо, 50 драма ракия мене и 50 на баба Георгя“. Баба Хампа не направи така, както й казах, но с бинликя донесе ракията. Казах на баба Хампа, тя още по-много се радва; без да ме пита, казала на х. Якуба и х. Аблахата и те додоха с децата си да ми честитят, за скоро стигнахме поп Георгя. Само им забележих, че да не говорят никому сутра часа до трита по турски.

В ЧЕРКВАТА „СВ. Мар КОЗМА“. Станах, та отидох на черквата „Св. Мар Козма“. Даскал Янко Кочев чете канона (ний не си имахме кусур, че догде не съм благословил, захванал да чете, така си я карахме) (…)

Когато влязох в черквата, гледам Кочева и се смея, и отивам в олтаря, и той се засмя и пак чете. Аз влязох в олтаря. Доде поп Георги, та се изправи на западните черковни главни врати. Вика с глас: „Христос възкресе, Кочев“, и захваща да го пей. Кочев, като четеше, остави книгата и доде, та се вмъкна при мене в олтаря и догде да ме попита, аз му дадох телеграмата, той я погледна и бръжко излезе из черквата навън: отишол и той дигнал 1154 бинликя и доколкото щял, той стигнал и заминал.

Доде в черквата и захванахме да четем и пеем „Възкресение ден просвятимся“. Девета песен „Ангел вопияща“. „Да възкръснет Бог“.

Арапята надодоха и останаха като замаяни, познаха, че четем като на Великден. Едни дохождат, та ме питат: „Баба Минчо, литургия не ще ли правиш?“.

Захванах аз: „Христос възкресе из мертвих, смертию смерт поправ и сущим во гробе живот даровав“. Кочев: (…) [на гръцки].

Потретих аз: „Христос йолюлерден дирилди йолюмеле, йолюмеле, тепейлемейлен ве мезарлардактелере йомюр башламайлян“.

Арабите полудяха. Питат: „Какво има, бабам?“. Не можохме да крием, казахме им, те като се разохкаха, та се заудряха с юмруци в гърдите: Казаха: „Не ще четене“, хъ ракия вътре в черквата донесоха, хъ бабам. Те от нази по-много пият и се радват.

Кой ще й този, гдето да търпи да го търсят, отидохме ний, които бяхме в града, в сарая при нашите затворени българи.

Часа около 3½ разтичаха се джандари из града, та ни търсят, други тичат по улиците и казват: 1107 „Вали паша иде в сарая“.

И ето след малко и Абдул Рахман паша се зададе и право при нази доде и извика: „Българи, правете на царя дова, ето на мое време, както ви бях казал, изпускувам и сте свободни отсега нататък“. 1155 Викот, пръстени тенджурки, стомни — на парчета, едни викат „Да живей“, друг пей и вали паша захвана да се смей, като гледа таквази радост в нази. В този ден кой ти гледа, в града сме се развикали, едни пеят, други се провикат. Арменци, араби, сиряни и други народности не ни оставят на мира от гости ходение, един остава, други викат…

Забравено писмо

от капитан Василя Ганчов от Плевен, заточен вечно до живот в Мардин

19 февруар 1878 год.

г. Мардин

Ваше благоговейнство отче поп Минчо!

След като лобзая десницата ви и поднеса приличните ми поздрави, бързам да ви известя, че и аз с молитвите ви здравея. На разговора, что имах с вас, стоя непоколебим, но вярвам, че самата сега пролет ще го изпълни без друго. Досега съм бил самичък, но сега имам при мене още двама дружина, познати вам — Натулияна [?][132] и С. Костова.

Като съм съвсем в темнина и не зная никаква новинка, то ако знаете нечто, моля ви, съобщете ми и аз да се радвам. Сега засега съм здрав, желая и вам здравие, като съм прочее, безделен, намирам се повече в притеснение, но ще се търпи до определений от Божие провидение час.

Поздравете, моля ви, г-н Кости и г-на Георгия Хаджи Дечев с всичките там наши събратия. Препоръчвам се на теплите ви молитви и с пълна надежда за скорий ви отговор оставам ваш всегдашний доброжелател

(…)

Васил Ганчов

1156 Състрадалче г-н Василе Ганчев!

Бързам да ви сърадвам и ви се похваля, че всички сме освободени и опростени на 19 март, в неделя, с телеграма от Цариград. Верувам, че и вий получихте тази радост, но стягайте се по-скоро, та елате в Диарбекир, да си вървим за отечество заедно.

Без повече, като ви поздравя с всички ви ни състрадалци, а особно отца Пахомия Рилский, оставам здрав,

20 март 1878 Ваш молител п. Минчо Кънчев

г. Диарбекир

1157 ЖИВИ ЧОВЕЦИ В ГРОБ ЗАКОПАНИ И ОЩЕ ЖИВЕЯТ. На 19 март 1878 год., в неделя, като ни освободиха от затвора и ни казаха, че сме опростени от султана, да се молим на Бога за здравието му и да се приготвим да си отидем всеки на дома си, гуляхме, викахме, изпродадохме си покъщнината, постелки и покривки и се приготвихме да пътуваме за отечество в България.

Николай Николаевич[133] заповяда на султана да ни опрости и изпроводи да си отидем на домовете, като ни даде в натура коне да възсядаме и да ни пази в пътя да не стане някой зян.

Но ний сме имали още грехове неизплатени и много сме биле мили на кадъ-баба̀ ефенди и Абдул Кадира и не искат да ни пуснат, защото Абдул Рахман вали паша бил кетапсъзин, та не можол да прочете телеграмата, която не пишела за нази, но за други българи, които били заточени в 1877–78 година. На 26 март, в неделя, ни събраха изново всички, та ни затвориха в зандана, ех, Боже, не дават птичка да мине покрай зандана или човек нещо да ни принесе, като че изново ще ни правят истиндак (изпит), нямаме не постелка, нето покривка, измряхме си вече сиромаси, като си припомнихме, че може да ни погубят вече от този свят.

Абдул Рахман вали паша доде самичък на зандана, та ни каза: „Отделете ми двама от вази да додат с мене с очите си да видят, че ще бия телеграма зарад вази, защото кадията и Абдул Кадир казаха, че съм бил кетапсъзин, та не съм проумял телеграмата. 1158 Но кадията и Абдул Кадир са кетапсъзи, имайте търпение до три дни и ще разумейте кой е кетапсъзин“.

Проводихме даскал Янка Т. Кочев и даскал Христя Ковачев, та отидоха с Абдул Рахман вали паша, който сам бил телеграмата в Цариград до първий векилин на султан Хамида. И ний скришната бихме два телеграма от вали паша на французки, за които дадохме 800 гроша. Първий — до цар Николай Николаевич в Сан Стефан, вторий — до баш-векили на султана, в това време беше паднал садразаминът, та беше векилин на негово място.

На 31 март 1878 год., в петък, доде една строга заповед от Николай Николаевич до султана, от султана до баш-векили, от баш-векили до Абдул Рахман, вали паша в Диарбекир, скоро да ни изпроводят, да ни не бавят и за в пътя да ни дадат коне в натура и изпроводят джандари да ни пазят в пътя.

Абдул Рахман вали паша доде сам на тъмницата, та ритна с крак вратата и извика: „Бургарлар, излизайте и никого не слушайте, аз ще им докажа кой е кетапсъзин или неграмотен“. И ний извикахме: „Да живей, който ни освобождава, да живей и Абдул Рахман вали паша с хиляди години“, и се юрнахме като овце от кошара и завчас напълнихме града. Кой как ни срещне: „Вай бабам, гечмиш ала [страданието свърши], вай бабам, каква беше тази работа“. То не било друго нищо, ами кадията ни бил сърдит, кога ни викаха да се кълнем зарад Станчевите пари, 1159 че съм му бил рекъл, че не прочел вестника, затова не знай в България какво е станало и че имаме вече и княз български. За тези думи, гдето продумах на кадията, да му пикам на зелената гъжва, ме наградиха владиците арменски Филипос и сирянски Якуб, но сетне ни излезе опърничаво.

Вали Абдул Рахман паша издаде строга заповед на писарите скоро да ни напишат освободителний ферман, да ни не бавят, че се бръжко искаме и няма време един час да ни бави.

ТЕШУКЮР НААМЕ (БЛАГОДАРИТЕЛНО). Нашите даскал Янко Т. Кочев и даскал Христо Ковачев, които знаеха турски език писмено, съчиниха едно тешукюр нааме, та отидохме при най краснописеца арменец, ходжа Авадис, та го преписа със златни букви и украси още думите, което турихме според писмото в такъв плик и поднесохме на Абдул Рахман паша, който, като го прочете, каза: „Ето тези българи са свободни за свобода и сами да се управляват“, и като стана, и като ни благодари, каза ни: „Не ми забравяйте името, догде сте живи“. И ний, като му благодарихме, казахме му, че неговото име ще бъде незабравимо и написано в сърцата ни до смърт. На такъва добродушен валия се прави сиджеде (темане), което направихме, целунахме му етека и излязохме.

Той не забрави да ни напомни, че ако ни маят писарите или пари искат, за да ни напишат по-скоро освободителний ферман, да идем да му обадим. Писарите да не ни напишат ли, отидохме, та ги [на]легнахме: „Скоро, че ще идем при вали паша“. Писарите знаят, 1160 лулата им хърка от страх, като знаят, че Абдул Рахман вали паша е сърдит. Дума ни не продумват, написаха, което се искаше, и принесоха на вали паша да го подписва и утверди с печата си, което ни принесоха и предадоха, и ако беше друго време, можеше да ни вземат 500 гроша бакшиш-парасъ и колко щяха да ни маят, но сега не ни смислиха за пари и ний пет пари им не дадохме.

ТЕЛЕГРАФ-МЮДЮРЮ ГЪРКЪТ АНДОНИАДИС. Този проклет грък телеграф-мюдюрю Андониадис, който взе 800 гроша за два телеграфа от нази: първия до цар Николай Николевич бил ударил, а вторий, до баш-векили, задържал и турил 400-тях в джеба си, издал една фалшива вехта квитанция зарад него. Също направил и с един арменец с такъва фалшива вехта квитанция.

Тази квитанция занесохме, та я казахме на французкия телеграф-мюдюрю, арменеца ходжа Петрос, който, като я видя, каза ни: „Тези квитанции са вехти и фалшиви, той ви задържал парите у него си, дръжте, та си ги вземете“. И ний не губихме време, та го утрапарчихме — парите! Той като лукав грък лъката нагоре-надолу, не можа да укрий, даде ни парите и се моли да го не явим на правителството. Но ний му право казахме, че ще го явим, защото като от нази бедни съсипани сиромаси иска да изяде, и още иска да гинем тук в тъмниците. Най-подир доде и при мене да се моли да го не предадем на правителството, като дава още толкоз гроша за българите да го простят.

1161 „Кир Андониадис, ти забрави нашите добрини, когато си решихме зарад вас живота, та избавихме жена ви от хайдушките ръце. Вий приличате на онези християни, за които божествений Павел говори: «С уста изповядват, че познават Бога и помагат на бедните, а с дела отказват от него и потъпкуват бедните сиромаси», вий приличате на една фалшива монета, която отвънка носи законния печат на истинската, а отвътре съдържа най-долния и най-презрения метал. Не щем да ви послушаме молбата, ще ви предадем, защото вий от Юда сте по-долни, който продаде Христа за 30 сребреници, а вий нази желаете да ни изморите в мрачните зандани за 400 гроша. Юда се обеси, а ний тебе ще предадем на правителството и ще ви оставим вместо нази в тъмницата“. „Аман, агия-деспоте, ти майка и баща, смили се, недейте ме прави резил“. „Сега станах свети владика (агия-деспот) и майка, и баща. А кога ни хвърлиха в тъмницата, та лежахме четири дена на голите камъни без постелка и завивка, гладни и жедни, не дойде да ни видиш на кой хал бяхме, живи измрели и в гроб погребани. Скоро да се махкаш от очите ми, Юда, че те дявол взима…“. Усети, че ще има и друго, избягна и се не повърна вече да погледне назад.

Дадохме прошение на Абдул Рахман вали паша, та го мръднахме в дранголника, и онези двамата, милязимина и онбашията зарад Станчовите пари, та ги оставихме в затвор, че каквото ги правят, остава тяхна работа.

1162 ПРИЯТЕЛЯТ МИ. Имах един приятел кюрдин, който беше лежал 22 години и още не се знай колко ще лежи в затвора затворен за политически престъпник.

Веднъж, като се разговаряхме, попита ме за колко години съм наказан, аз му отговорих: „За 101 години“. Той подсвирна с уста и ми рече: „101 години ти ще живееш тук и ще се върнеш свят да светуваш“. „Тъй, ама ний живеем на наший вилает около 250 години живот“. „Ами тука защо умирате?“ „Тука умираме, защото ни тровят, не видиш ли?“ „Наистина тук в затвора тровят (…)“

Аз не се страях много, казах му, че 101 години мъчно се живей, но човек али умира, али избягнува от затвора, или пък някой преврат става, та се освобождава и си отива.

Сега, като се освободихме, доде да се опрощава с мене, заплака и ми каза: „Е, достом кешиш ефенде, ето се изминаха 101 години. Вий си отивате, Бог нека ви пази, и ето се изминаха злочестите черни дни за вази, а ний, сиромаси, тука ще си измрем и за нази няма никой да попита“.

И аз заплаках, прегърнахме се, та се целунахме и се разделихме един от други със сълзи.

ОБЩА СВОБОДА. Колкото ръждясали клевтита, янкесаджии, гърци, арменци и други християни, докарани и заточени тука, всички ги освободихме, като ги турихме в нашето число българи, и те много ни се радват за тази ни постъпка.

Имахме един сърбин[134], когото питахме: 1163 „Ще станеш българин да те освободим с нази, или ще кажеш, че си сърбин?“ „Море, ще стана за хатър бугарин, че пак съм сърбин“ — отговаря.

БЕЗУМЕН И МЪДЪР ИЛИ ЛУД И УМЕН. Като ходехме с поп Георгя из града да си купуваме неща за в пътя, запряхме се при едно турско кавене, гдето имаше отвън много турци насядали, та пушеха наргилета. Тука имаше и за ядене неща, та се продаваха, ний се будаляхме, та гледахме какво да си купим. Един между турците издума: „Тези не трябва да се пуснат да си отидат, но трябва по пътищата да се батардисат“. Друг се обади, та каза: „Защо да се батардисат, те колко са, нека си вървят селяметлен. Ами нашите колко са в Москва, нека си вървят тези, зам и нашите да си додат“.

Всички издумаха: „Аллах селямет версии, нека вървят“. А този, който издума да ни батардисат, остана като мокро магаре под плет, защото никой му не пое думата и остана на мнението му.

В Диарбекир, когато щяхме да си тръгнуваме, доде един свещеник за церквата „Святи Мар Козма“, който ми подари едни хубави черни джорапи — поп Никола х. Давид Гюмюш-ханадан Турул Казасанда от село Цита.

4 април 1878. Диарбекир

ПОСЛЕДНА СЛУЖБА В ЧЕРКВАТА „СВЯТИ БЕЗСРЕБ-РЕНИЦИ ХЕКИМ МАР КОЗМА“. На 2 април 1878 г., в неделя, служихме с х. п. Димитра двамата литургия в черквата „Святи Мар Козма“, на която служба присъствуваха всичките наши българи и от всички народности имаше. Даскал Янко Т. Кочев каза реч на турский язик, гдето не видях човек от диарбекирлиите да не плаче. 1164 В този ден направихме за нашите покойни състрадалци парастас. Речта беше на Кочева за нашите теглила, догде да придобием тази свобода, за покойните ни състрадалци, които техни бащи и майки, жени и деца очакват да ги посрещнат, прегърнат и целунат.

В приключение на речта каза благодарността от страна на всичките ни българи към диарбекирските християнски церковни общини, загдето са ни преглеждали и за нази поръчители ставали. Всичките наши извикаха в черквата „Да живеят“ и се изпя три пъти „На многая лета“ за живите. А на парастаса се изпя за умрелите „Вечная памят“.

СЛИВКОВ. Отидохме на гробишата, та направихме ектения за нашите умрели и да ги прелеем. Сливков отиде при Станчева гроб и захвана да му нарежда: „Станчо, другите умряха от болест, ами ти що се уби бе, кардаш. Ето си отиваме, ами ти що направи тъй, сега и ти шеше да си с нази жив и да си додеш, ами дели-зорна остана тук“.

В този ден с поп Георгя Видрарски и с диарбекирските дючелии, нашите сирянци приятели х. Якуба, х. Аблахата и х. Гарабеда, затрупахме с дребни камъни наоколо паметника на покойний отца поп Еня Попдимитров, за да не можат турчелята нещо да го повредят след нашето отивание от Диарбекир. „Вечная му памят, Бог да го прости“, казахме със сълзи на очи и ги оставихме вечно да почиват. За народна свобода кости положиха в туй проклето място.

1165 ГОЛЯМ СЪБОР В СЕЛО АЛИ ПУХА? На 6 април 1878 година, в четвъртък, в Диарбекир не остана мъж, нето жена в града. Като се рече, че българите ще си вървят, всички се стекоха на селото Али Пухар, 20 минути път назад от диарбекирската Урумкапусу.

Аз си вземах, каквито семена имаше тука, и карпузено семе от 80 оки карпузата. И какъвто плод имаше за ядене си купих по малко, та го турих в дисагите да си занеса в отечество от тукашните плодове, които ги нямаше в нашето място. Хванах с кирия един катър за дрехите си и една хубава кобила със седло за яздене до Халеб. Натоварих катъра с дрехите си и аз се премених в пътните си дрехи: панталони, басмена дълга антерия до коленете и шарена басмена арка, препасана с диарбекирски пояс, с фес и шарена чалма, с диш-калцуни и арабски цървули. Револвер и кама със 100 патрона, в паласка преплещена, тасе и харбия, пъхната на пояса, на която виси тютюнева кесия, та се влачи по земята. Качих се на кобилата и отидох на селото Али Пухар, гдето ще се събираме всички наши българи.

Ний се събрахме около сто души българи от Мардин и Мосул (Ниневия), всички кираджии и други търговци и на лива паша ханъмката, която тръгна за Халеб, и тя с нази; станахме една цяла войска. На Али Пухар ядохме и пихме, най-подир му трътнахме едно българско хоро. Наш Цико и той до де да ни изпраща. 1166 Наш Цико ходеше с 25–30 души около Диарбекир, та се скиташе, на комуто ний повече принасяхме за ядене и пиене от града. А най-много Вутю Ветев от Видраре, който беше тепавичар на правителствената тепавица, която направи поп Георги Дако Тутмаников от същото село Видраре — и досега нямаше тепавица в Диарбекир.

Наш Цико обра едни аджемски поклонници, които отиваха да се поклонят в Багдад на пророка си Шахид Пейгамбер алия и взе от тях около 30 000 гроша, дрехи, саби и ками. Той покани и нази да участвуваме с него на обира, но ний не приехме. На Вутя Ветюв подари една сабя и няколко гроша от обира. Той е от арменский комитет.

Да оставим наш Цика нека си върши работата, както е намислил — да разплаква турски майки и мохамедани. Да влезем у думата си; като изиграхме българското хоро, накачиха се всички на катърите си, аз възседнах кобилата, а натоварения с дрехите си катър дадох на Янито да го държи, който и из пътя ще го води. Обърнах се към народа диарбекирски да направя благодарение от страната на нашите българи:

„Християн-кардашлар! Прекратиха се нашите мъки и страдания, гдето сме теглили досега из мръсните полиси, тъмници и зандани, гладни и жедни, от бащи и майки, от жени и деца отделени, от имот и живот лишени, от чест и вяра потъпкани, за да видим свобода, и която днес с помощта на свята Русия, с много кръв, ще видиме, дай Боже скоро, като ни стъпи крака в милото ни отечество България.

1167 От страна на всички българи, за да докажа благодарността, не моя намери толкози думи, но накъсо казвам за вази, християн-кардашлар, вий, които с нази заедно състрадахте, за да ни помагате в затвора и поръчители за нази ставахте, да ни изваждате от мрачните зандани, и ако не бяха тези ваши помощи, ний всички бяхме загинали, както много от нашите братя българи загинаха, които оставяме тука вечно.

Диарбекирлии, братя християни, вий оставате незабравими нам и записани в сърцата ни вечно, което ще препоръчаме на синовете си и на целий български народ вашите добрини, които ни направихте“.

Когато говорих, дисагите ми се пълнеха с шишета ракия и джоба ми с пари от моите диарбекирски приятели.

След мене говори даскал Янко Кочев, който разплака диарбекирлиите мъже и жени. В това време бяхме и малко понарязани, не само ний, но и диарбекирлиите.

Диарбекирските учители и учениците им от арабски, арменски, сириянски, халдейски и други християнски ученици бяха наредени на два реда, отгдето ще потеглим да вървим, които държаха зелени китки в ръцете си, и запяха. Извиках: „Християн-кардашлар, прощавайте, ако сме ви прегрешили нещо и с Богом си оставяйте, нашето виждане ще бъде при самий Спасител горе, гдето ще бъдете и вий наградени от самий Спасител за добрите си заслуги, които ни послужихте“. Извадих револвера, та пушнах срещу града Диарбекир шест патрона. Ура! И въздухът екна от гласове „Ура“, „Да живеят“. Диарбекирлиите мъже и жени вместо ура — „льо-льо-льо“, изпляскат ръце…

1168 Сбогом, сбогом и тръгнахме. Като минувахме между учениците, които пееха и хвъргаха зелени китки върху ни, а ний от радост забравихме всички теглила и мъки, гдето сме прекарали. С нази тръгнаха около 25–30 души конница от диарбекирски приятели да ни изпроваждат. Имахме и двама турски джандари, проводени от Абдул Рахман вали паша, за да ни пазят в пътя, на които бяха пушките винчестер.

В този ден пристигнахме и лежахме на селото Хабиш, и тази вечер му направихме един гуляй с нашите изпроводачи, не всички от нашите другари. Сутрената те си отидоха за в Диарбекир.

А ний на 7 април, в петък, тръгнахме и пристигнахме, та лежахме на село Кайнак. На 8-ий, в събота, пристигнахме, та лежахме на градец Сиверек. В този ден, на 8-ий, кога пътувахме, по пладне бихме нашите пазачи, та ги върнахме назад, защото, през което село минем, казват, че сме гяури, и вода не ни дават да пием от селото, но айранли. Те се върнаха назад, та отидоха бити да ни обаждат на вали Абдул Рахман паша.

Като да влизаме в градеца Сиверек, градското управление, като видяло толкоз голяма потеря, ракиените тенекени маторки, които се лъщеят, преплещени през раменете ни, помислили, че [сме] руски солдати, затворили полицията и избягали.

Вечерта, като отидохме на един хан, разумяха какви сме хора, като принесохме освободителний ферман на мюдюрина да го прочете. Х. п. Димитър турга камилавка да излезе из градеца да се разходи. 1169 Додоха едни солдати с по един крак със стълбичка, от черногорската битка, погледнаха в хана, та видяха и извикаха: „От тези теглим“. На х. п. Димитра свих джубето и му казах да хвърга нея кошница от главата си, че ще му смажа костите. В неделя преседяхме през Сиверек. Ходих при арменски владика, при когото бяхме оставили болен Бойча Русев. Попита за него, казах му, че избягна от Диарбекир в Русия. Той се много зарадва и каза, че бил честит и той да ни помогне и намеси в нашето състрадание. Служи ме каве и ракия. Х. поп Димитър не можа да ходи из градеца, защото се уплаши. Аз си ходех така с облечената форма и оръжието.

Сутрената на 10-ий, в понеделник, тръгнахме и лежахме на село Караджурун. На това село, кога отивахме на заточение, се карахме с бинбашията Юсеина и удари на Узунова няколко гърбача, но не можа да ни накара напреж, защото бяхме полуживи.

На 11-ий, вторник, лежахме на село Хаавек.

На 12-ий, в сряда, лежахме на село Канлъ хавшер; Костито и Янито се караха.

На 13-ий, в четвъртък вечер, пристигнахме и лежахме на градец Бериджик.

На 14-ий, в петък, часа по седем минахме с гемии река Ефрат, която беше много голяма, и нашият гемиджия побърка и захвана да реве, като каза: „Йолюм вар“ (Смърт има). Араби, които бяха вътре, захванаха да се кланят и молят. Гледах, и от нашите захванаха да се кръстят. „Какво правите, зарад нази и тези ще се издавят“. 1170 Те бяха 24 гемии, които ги пуснаха изведнъж; наший падна много долу и като позна, че се захвана на спасение, каза: „Селямет“ (Избавление). Попитах го защо не можа да оправи гемията, той ми отговори: „Бен ешек“ (каза, че бил магаре). Нашите клевтита напреж нази се качват в гемията и без да ги попита някой, те се качват и казват: „Ний сме българи“.

Този ден стигнахме на село Тил мен, на полето при рекичката. Този ден беше разпетий петък, но ний му трътнахме едно хоро, та събрахме всичките кюрди и кюрдкини, които, като гледаха нази, и тям се прищя, та си направиха едно хоро, което много прилича на шопска игра. На това село лежахме и кога отивахме на заточение, и дъжд се изливаше като из ведро.

На 15-ий, в събота, пристигнахме и лежахме на село Замбур. На 16-ий, в неделя по Възкресение, като се христосвахме с бели варени яйца, пристигнахме и лежахме на село Ахтарин, арабско.

На 17-ий, като вървяхме покрай една река, в която по края имаше много зокумче, което беше цъфнало много, от което си насякохме клончета, та си направихме венци, та се окичихме от главата до петите.

Пристигнахме в град Халеб, та отидохме всички на Хукедун Кадус шериф манастири (ермени). Авадис Кирков — паджар.

Заточени българи, умрели в Халеб в 1878:

Димитраки от Мустафа паша, умрял на 10 януар

Петраки [от Мустафа паша] — ,, — 22 януар

х. Ставри от Димотика — ,, — 9 февруар

1171 Никола Димитров — ,, — 25 февруар

Иван Стефанов — ,, — 5 март

Тачо Тодоров — ,, — 14 март

Милю Филипов умрял на Антакия

Живи: Павли Стоянов, Иван Янев, Стойчо Киров, Димитър Стефанов, Киряки Янев, Константин Иринов, Тодор Мирчев, Генчо Запрянов, Иван Кочев, Иван Русев, Христо Господинов, Анастас Бонев, Диню Кънев, Бою Петков. Делчо Михалев, Добри Стефанов, Ваню Вълков, Мита Вълчев, Запрян Митев, Най-дю Боюв, Тиню Досенов, Господин Тодоров, Петър Николов, Михаил х. Кости, Атанас Петров, Върбан Дочев, Гачо Стоянов, Никола Проданов, Стойко Николов[135]. В Одринский дивани-темизде. А последните са от гореречений мезлич: Апостолаки, Григос, Димитраки, Боню Тинов, Марин Бонев, Станю Дяков, Илия Петров, Георги Тодоров, Тодор Бинев, Иван Стоянов, Тодор Костадинов, Петър Янев (Иван Стефанов умря), Неделчо Павлев, Цвятко Грозев, Тодор Стойков, Стефан Стоилов, Станко Стефанов, Митре Чиков, Вълчо Фиков, Съби Чарганец, Анастас, в Деирзар [?] заточен, на 27 март се освободи.

Умрели:

Овчар Георги Тодоров от Одрин, умрял в Антакия, останали му в халебското правителство 6 лири тур. и едно бяло меджидие; Димитраки Бояджиолу, умрял в затвора — 14 лири тур. в същото правителство, родом от Мустафа паша; х. Ставри от Димотика — 8 лири тур., парите му са в същото правителство.

1172 От Чирпан х. Неделчо, който се заселил и оженил в Халеб. Ходихме му на гости с Кочева, и на арабските свещеници (…)

На Халеб стояхме 13 дена, защо ни каза Стефан Иличова съдружник Георги, че не ще да можем да заварим французкия вампор, който в 15 дни минувал веднъж. Имало турски вампори, които били опасни.

Когато бихме нашите вардачи, та ги върнахме назад, та отидоха да ни обаждат на диарбекирския валия Абдул Рахман паша, през което село минем, питат ни какви сме, отгде идем. Ний се казваме бошнаци, идем от бойното поле, та си отиваме на вилает. „Ами нашите идат ли си?“ „Всички си идат до един живо и здраво“. „Вах — худа, худа“. [Боже, Боже!] И айран, мляко, угурт и вода всеки носи, та пои и се радват, като ги лъжем.

В който град пристигнем, има телеграма бита от Диарбекирската арменска община, та събрали волни помощи и като пристигнем, принесат, та ги предадат, която волна помощ разподеляхме на бедните изпомежду нас, защото имахме много бедни изпомежду ни. А в който град имаше консули, даваха на всички по 5 турски бели меджидиета.

Тука беше пълно с нашенски черкези.

1173 Георги Хаджидечев от Стара Загора, Кости и Янаки от Хасково и Дочо Мръвков от Орханието, четворицата си превадиха имената от освободителния ни ферман, не стояха, отидоха и завардиха вампора. Ний с Христя Илич си превадихме имената и щяхме да вървим с пощенските коне, но не сполучихме.

Когато да си тръгнем сутрената, х. Неделчо доде на гости вечерта и като се напи, прияде си самаря, когото Киряк[136] и Кочев хубай наложиха като техен съотечественик, за помен да помни кога са минали неговите чирпанци през Халеб.

Халеб е много красен град и център на търговията в Арабия и Кюрдистан. Градът е заобиколен с кале, улиците му постлани с мермер каменни плочи, също и зданията са с такива камъни съзидани. Улиците и махалите имат врати, на които седи вардач, вечер е осветлен с фенери и няма нужда вечер човек да носи фенер да му свети. Чаршиите са всички отделни и отгоре покрити и с врати. Вода има много и хубава. Мермерния камък до града близо копаят и с триони режат плочите.

Селата са пустиня тука, не можеш видя в село фиданка посадена или цветице да видиш и да помиришеш, всичко диво и по-лускоти хора. Пустиня, няма да видиш горица, трънче и крушка по пътя, да се запреш под сенчица, да си поотдъхнеш от тежката жега, да си починеш, или изворче — да си сръбнеш студена водица. 1173 Всичко пусто и диво. Както ги оставил дядо Адам, и така си живеят полудивите селски племена.

На 23 априлий, в деня свята великомученик Георги, ходихме всйчки българи в православната арабска черква. Свещеникът на арабски язик служи, един грък се беше изпречил, та пей гръцки и не му се даваше да даде място да пеят нашите, догде го не изблъскахме и захванахме гръцки, че сетне по български до отпуса. Имат изпроводено славянско евангелие с позлатени кори, с което на входа минуват с него.

Има един и половина гърци черквата, но пак те се мъчат и перчат да заповядват, но арабите не ги обичат и май не им се иска да припознават гръцка владика, искат и те да се отделят от тях, и ний коджа ги насърчихме и им дадохме един шиш против гърците.

Гърците вътре в черквата пушкаха с пищови за честта на цар Георгий[137] елинский в Атина.

На 29 април, в събота, като да тръгнем, бихме се с катърджи-башията, защото беше ми оставил куц катър да възседна. Като яде даяка, намери ми здрав катър и с кавга с него тръгнахме. Тука ни стигнаха и други българи, та тръгнаха и те с нази.

През деня вървяхме и вечерта пак се бихме с катърджията, защото не рачи да върви вечер. Като отидох да режа въжето, на което бяха навързани катърите, един катър хвърли къч и да ме беше ударил, там щеше да ми й гробът. Ний се бием, 1174 Сливков натоварил и възседнал катъра. Катърджибашията не можа да успей, тръгнахме тая нощ и през деня на 30-ий, в неделята, вървяхме и стигнахме на Кае овасъ в ливадите на къра. Слязохме да си похапнем малко хляб и да си дремнем и починем малко.

Часа на 6 през нощта тръгнахме пак с кавга и догде да съмне, ходихме из едни блата, та се давихме; най-подир Дойчо Аладжов падна с катъра заедно във водата, хеле се случи, та го видях, защото вървеше близо до мене. Не рачат да нагазят да го извадят. Пак се сбихме и даскал Иван Лалов (Ибо) ми помогна с големия джумук, когото носеше, влязоха, та извадиха Аладжов.

Ибришимя доктор Иван от Тетевен ми се моли: „Дядо поп Минчо, остави ни да си подремнем“. „Карай, добих те, малко остава“.

Съмна се, минахме през една черда много камили, които пасяха, и един див глиг, който бягаше през тях да отива в Кешиш Гяурдаг — голямата планина, урадиса през нашия керван, та се скъса да бяга, като му гърмим кой с револвер, кой с пушка; прекарахме го през една вода, която се изтича откъм Антиохийското езеро. Под балкана на полите слязохме да си похапнем хляб и починем от нощесните теглила, които прекарахме в тъмното, в калните мътни блата. Кираджиите сбъркаха пътя, затова щяха да ни издавят.

Хапнахме си хляб и катърите си изядоха емя и пак тръгнахме и поехме Гяурдаг, 1175 голямата планина, на която от върха се види морето.

В този балкан като пътувахме, се срещаме с черкези, които с жени и деца, натоварени камили и катъри с пълни големи чували и деца. Дигнал се един детиши плач, плашат се от камилите, падат, стават и отиват келепир на арабите и кюрдите, които не са по-долни от тях на хайдутлука и кражбата.

Кога се качихме навръх балкана, даскал Иван Лалов (Ибо), като видя морето, извика: „Ала го, гледайте нашия Осъм“.

Преминахме балкана Кешиш Гяурдаг и стигнахме в градеца Беилан, халвяната кутия където Стефан Сливков подари на тукашните турски диви заптиета, кога ни караха на заточение. Пазарихме си в градеца кому каквото трябува, и заминахме близо до града, та се стоварихме в едни гробища и там ще лежим тая нощ, на 1 май, в понеделник.

ТУРСКИ ВАРВАРШИНИ. В този градец Бейлан умрели трима наши българи, които карали на заточение. Не стига на живот гдето ги мъчили, ами и след смъртта им — и мъртвите им тела. Три дни влекли мъртвите им тела из града, та се гаврили и замяргали с камъни. И кога да ги погребват, отрязали им главите, че тогава ги дали на християните да ги погребват, защото, ако биле с главите закопани, след 40 дни щели пак да оживеят и да станат комити.

КУРБАН НА АБДУЛ СУЛТАН ХАМИД ЕФЕНДЯ. 1176 Като бяхме се разположили в турските гробища, катърджиите си изкарали катърите да ги пасат, имаше едно-две катърджиски магарета, които бяха вързани покрай гробищата. До тези гробища има една урва, около една джамия дълбока. Доде едно магаре с палан откъм града, момчетата слободии, взеха му палана и казаха: „Това е на султан Хамид ефендя курбан, Мохамед може да му го проводи, да принесем тая нощ“. Уловиха окаяното клето магаре кой за уши и опашка, крака и муцуна. Окаяното не можа да изреве, но само се чу хлопане по камъните, догде падна долу, та се пукна като желъд.

След малко доде едно турче, около 14–15-годишно, направило си от трева мустаки, и попита: „Тук при вази магаре доде ли, видяхте ли?“. Казахме: „Не сме видели, тука има магарета, виж“. Някои от нашите дечулия казаха: „Хайде и него при магарето“. „Стойте, момчета, какво ще направите. Ха върви си бе, чоджук, тука магаре не е дохаждало“. Хеле го махнах. Не знае клетото какво и какъв кюлаф му се крои и ший за главата, ами още засуква глушуновите мустаки среща им.

Тая нощ часа по 6, като да тръгнем, продадохме палана на коруджиите за 20–30 гроша, тръгнахме на 2 май, във вторник, и рано пристигнахме в Скендерун, на Полискесия хан. В този град седяхме три дни, та чакахме вампора и се къпахме в морето, 1177 та си починахме и карахме с каймакамина, защото не иска да ни качи на французкия вампор, но да сме се качели на турския, който замина с новобранци, турски нови солдати; прави на крака седят, в него няма място за тях да седнат.

Най-подир компанията ни опрости половината навлъм и половината пое турското правителство. Дадоха ни по 5 турски бели меджидиета и на 5 май, в петък, през нощта часа по 3, се качихме на французкий вампор (с командор от компанията: месажерин Мартин).

Сутрената на 6-ий, в събота, пристигнахме Мерсин, слязохме от вампора, та отидохме в града да се разходим; тука намерихме 12 души наши заточени и забравени българи, които ходят като замаяни, недобити кокошки, не знаят къде да отидат и какво да правят. Заведохме ги на полицията, та им дадоха разрешението за вампора и прибързахме да се качим на вампора, защото около скелята около 10–11 часа морето се разигравало, та мъчно мауна отивала до вампора, защото много далеч от града в морето седи.

От тези заточени българи, които намерихме в Мерсин, един момък около 18–19 години от Сопот, като го карали, на краката му се отпрали табаните заедно с ноктите и си ги носи, които станали като на цървули табаните.

Часа по 11 ½ тръгнахме с вампора, който на 7-ий, в неделя, 8-ий в понеделник през деня и нощта — и вечерта срещу вторник часа по 9 ½ пристигнахме Родос.

1178 Слязохме от вампора, та отидохме в града Родос, та се разходихме. Много красен и чист градът. Купихме си от прав рак месо обварено, с пресен зехтин и лимон полято, и родоско вино по един бинлик, и нека не пей човек. Портокали, лимони, смокини, маслини, хубави риби, резекии, мастика; има и хубаво вино, покъсахме се да го пием и пеем.

Като се разходихме, качихме се на вампора и часа на 1 тръгна за Измир. На 9-ий, часа на 6, вторник, минахме около остров Кос[138] — изгледът му е много красен, с хубави красни градини.

На 10-ий, в сряда, часа на 11, пристигнахме в Измир и тука престояхме; имаше много бежанци турци от нашата Ески Заара в Измир. Отидохме със Сливков часа около 12 ½, та ги намерихме в една виранетия, има 300 души голи турци, която стая им служи за кавене. Стефана Сливков всички го познават, мене по-малко познават.

[С] Куру Хататоолар, Али ефенди и брат му Ахмед ефенди, чаръкчията Мехмед и Табакалия се много познаваме. Табакалия, като ме видя, каза ми: „На баща си не приличаш“. „Нему ако приличах, каква краставица щях да търся в Диарбекир“. Аз бях пременен с цялото си облекло, както си пътувах и по пътя. Те заръчаха каве, ний заръчахме. Попитах Ахмед ефендя, който имаше чифлик в нашето село: „С баща ми виждахте ли се тая зима?“ 1179 Той ми отговори: „Баща ви става три години, как е умрял“. „Не е, защото аз му имам портрета, може сега да са го убили. Нали ще си вървите, хаде да си вървим заедно“. Те ми отговориха, че „ний сега не моим си оти“. „Ами ако имате някои писма да проваждате, ний ще се маим три дена тука, направете ги, зам да ги занесем, кога си тръгнем“. Това казах аз, та им дадох надежда, че ще идем пак да се разговаряме с тях, защото, като ги гледам, взе да ми прегаря да ни не батардисат.

Като се измъкнах, казах на Сливката: „Аз не дохаждам вече при тези голи турци. Ти, ако щеш, дохаждай“. И Сливката така каза.

Тука намерихме една мома, Мария Енева от Маджерито; владиката я отървал от черкезите, която стоеше в митрополията. Щяхме да я доведем, но се отказа, не рачи да доде, защото владиката бил по селата, нямало го да го попита, и ний не щем нея да чакаме, оставихме я. Каза ни, че баща й черкезите го убили в кочината и майка й в Маджерито.

Ходехме из този град, та не можех да се нагледам и кандисам, защото много красив град и не се познава кой е турски поданик или европейски, всички с клюнкове. Главите им европейски и затова са го прекръстили и нарекли турците Гяур Измирли. Защото те малко ценят хубавото. Гдето има ятаган и азиатски турски кучешки обичаи, там е хубавото.

1180 На 11-ий, в четвъртък, станахме аттарма в друг вампор „Камбал“. Тръгнахме с него по морето.

На 12-ий, в петък през деня, часа по 2 ½ стигнахме в Чанаккале; много хубави стомни и оки донесоха във вампора да продават, но не ни трябваше такива неща, защото не знаехме дали ще намерим живи хора в България или пък от нашите. Вампорът малко се бави, на 3 ½ тръгнахме, на 4 часа минахме покрай Килид Бахар Майтър, а часа на 5 минахме покрай Галиболу; видяхме три английски флоти, които бяха украсени със знамена, и чухме, като пушкаха 21 топ-гръмота им за възкачението на престола на английската царица[139].

В часа на 7 ½ минахме покрай Шаркьой и видяхме руски солдати, които си къпеха конете в морето. Часа на 9 минахме покрай остров Мармара, азиатска страна. На 13-ий, в събота, пристигнахме в Цариград, на Серкеджи скелеси.

Моят състрадалец и другар Христю Илич, с когото си бяхме превадили от освободителний ферман частно имената, беше у него. Кога пътувахме, не се отделяше една стъпка от мене и аз го пазех като писано яйце. Но тук, в Цариград като пристигнахме, остави ме, забрави ме, та ме не погледна. Защото от Гяур-Измир би телеграма на брата си Стефан Илич, че тръгваме с вампора „Камбал“ за Цариград, и той знай този вампор кой час и ден пристига в Цариград.

1181 Вампорът се още неспрял, и надодоха, та нарамиха партията на Христя Илич и него едни момчетия. Аз викам: „Илич, Илич, остави онази маремщина, че може да ми стане нужда, где ще ви търся“, той се не обръща, излезе, грабнат из вампора, та отиде в Цариград и не се чу, нето видя вече ни бял, ни черен.

Хурчевите ми бяха тежки и аз бях с оръжие накичен, другарите ми един през друг излизат през вампора и не се обръщат назад да погледнат. На 3–4 места ме спираха да ми преглеждат хурчевите. Дадох ½ и ¼ от бяло меджидие, което вървеше тогава 70 гроша, рушвет, та се откопчих и за 60 пари пазарих хамалина, който ще ги занесе до Едирне хотела; и той беше от бежанците турци, без семер, ако е със семер, и да се изгуби, другите хамали го намират, но като е без семер, не се месят.

Този хамалин ми взе партията и аз се хванах за хурчевите отдире му, не му давам да мръдне, а не да избегне. Попарен каша духа и тиквите на плета. Защото, когато ме караха на заточение, на тази скеля ми откраднаха дрехите със сандъка заедно такива без семер хамали.

Този гол като прилеп бежанец турчин ми занесе партията на Едирне хотел, който е близо до скелята, и намерих нашите другари.

Не щеш ли, този голак ме опъна да иска 5 гроша от мене, с когото бях пазарил да му дам 60 пари. Давам му 60 пари, не рачи, 2 гр. — не ще, 2 ½ — пак не взема. Аз му наведох главата, 1182 та му ударих 6–7 юмрука на тила отподир врата. Наложих юмруците на този голак циганяга, та го изблъсках навън, без да му дам ни една пара, той си излезе, а аз си турих револвера, патроните и камата в хурчевите, заключих ги и седнах.

Този голак отишол, та ме обадил. Доде с един турски комисар и право при хурчевите ми се спря, защото онзи, който ги носи, му разправил какви са хурчевите. Като се спря при хурчевите, каза: „Чий са тези хурчеве?“ Аз се обадих: „Мои“. „Отвори ги“. Аз се случи, та отворих онзи дисаг, в когото не беше револверът и камата, захванах да му показвам дрехи и кесийки с диарбекирските семена. Попитах го: „Оръжие ли търсиш?“ Каза: „Да, оръжие“. „Не е в този дисаг“. Отворих другия: „Това е патрони, това е кама, а това е раволвер, когото съм си купил с пари и с него съм се пазил и преминал през цяла Арабия и Кюрдистан — от заточение с царски ферман от Диарбекир. Хубай ме гледай, аз съм и поп“. Като му рекох така, подадох му револвера, а той, като да го вземе, сепна се. „Не се сяпкай, аз ви го давам с дръжката напред“. Взе револвера, поогледа го, позбърта го и ми го даде и излязоха заедно с бития, без да ми продума за пари.

Даскал Янко Кочев се засмя и захвана да ми говори: „Дядо попе, каквото да се случи, все на твоята глава, и тука не се премина, без да ти се не случи опачина, много си честит на такивата работи. Не ви искат много пари“. Наместо пари — юмруци, затова ми не върви все напреж.

1183 ПОС. Като изпроводих моя хамалин със 7–8 юмрука за възнаграждение по тила и комисаря без нищо, седнахме, та си отпочинахме: посръбнахме и си похапнахме малко хляб. После излязох с Кочева из Галата махле, та си купих един пое от материя, да не ходя вече с този кюлаф като дявол.

Тука се срещнах с един добродушен и человеколюбив патриот грък на име Стаматис[140], който си зарязал всичка работа, та ходи из Цариград и намира български моми и деца, гдето ги турците отнели во време на войната. В запитуванието му аз накъсо му разказах историята си и месторождението си. Той ми каза, че от Ескизаарската кааза от с. Арабаджиево Нико Христев е в Цариград при бегликчи бей и ходел на турското училище да се учи. И още за едно момиче от Ески Заара, което не можло да разправи на баща си името, но само нейното име било Мария и къщата им била при един хамам, и една сестра имала.

Видях руски офицери, като слизат от железницата на Серкеджи скеля, та се разхождат с пайтони из Цариград и вечер пак си отиват на Сан Стефан.

Гледах гладни, голи и боси бежанци, които си направили от хасър колиби покрай морето, отгдето минува железницата, и колкото измрели, и те при тях закопали, та нямат и за това разноски.

На 14-ий, в неделя, англичанката леди Странгфорд[141] ни 1184 повика на Балкапан, та ни подари по една лира турска. Бог да й подари благополучен и дълъг живот.

В този ден, аз като не можох да търпя и да гледам голите боси бежанци турци, реших да отида при батюшките в руско Сан Стефан. Часа на 1 ¾ си прибрах партията, та се качих на железницата и отидох, та се съборих при русите, постлах си една партийка и седнах, та се разположих между салатите, гдето се продаваше ястие и питие за пиене и ядене.

Те руските солдати не крадели, но което им минело на ръка, вземали. А пък аз от радост, като гледам руските солдати, мисля, че се намирам между свята Божи ангели и непобедими герои.

Оставих хурчеви, партийка и отидох да гледам един вагон, като го товарят с железни лопата и мотики. То имало караул, но аз му не разбрах. Той ми каза: „Що смотриш?“ Аз му отговорих: „Гледам, и аз съм български свещеник“. „Ну, турешки евреин, ебю твой мат“. Аз познах, че ще има даяк, върнах се, та отидох при партията си, като си сам казах, че не ще много разходки и зяпане, ами да си слагам парцалите, че това не е шега, ами като че гаче е било от 1000 години тука руско царство, та толко нещо се приготвило.

Влязох в един салаш да си пийна малко винце. Тука заговорих един руски офицерин, който се черпеше с един турски офицерин. Поисках по български вино, руският офицерин каза на бакалина да ми даде 100 драма вино и аз мислех, че само това ще да е, като поисках и ази да послужа по едно. То било тъй, той заръчва. 1185 Аз се хубай накадих, но благодарение, че постелката ми беше много близо, та се привлякох лесно. Проклети турчин, не мой да се откъсне, алабраца вървят, руснакът му говори по руски, а турчинът само му отговаря „евет“, че и двамата не знаят кой какво говори. Тая нощ нашите всичките додоха от Цариград в руската земя.

ЦАРИГРАДСКОТО КЛЕФТИ. На 16-ий, вторник, качихме се със Стефан Сливков на железницата, та отидохме в Цариград да се научим защо ни не разрешават да се качим на железницата да си вървим или ако ни не качат, пеша да си вървим.

Слязохме на Серкеджи скеля. Сливков нямал място где да тури турската лира от леда Странгфорд, ами я оставил баш в джеба на палтото си; като да минуваме Желязната кюприя през Колака за гарата и да идем при пруския посланик, като да разваля на моста пари с книжни билетчета, един янкесаджия разбойник видял лирата в джеба на Сливков. Прилепи се един човек до Сливков и много бръжко вървят, които не можах да пристигна никак.

Този янкесаджия, Сливков без да види, хвърлил една мешинева кесия, която Сливков намира, като вървят двамата, и търсят сгодно и тихна място да намерят, та да видят какви пари има в нея да ги разделят. Като вървяхме тъй бръжко, влязохме в един виранлък и тихна улица. Този янкесаджия, като че е турил той лирата на Сливков в джеба; като бръкнал, взел я и хукна да бяга. 1186 Сливков извика: „Дядо Минчо, лирата отиде“. Попаднахме в дирите му, мене пресрещнаха двама на едно кьоше, аз извадих камата, защото само тя беше на мене, и казах отгде ида и че и ний сме от техния корпус, но това стана неспоразумение и те се отстраниха от мене. Но лирата на Сливков си промени сайбията, защото Сливков нямаше място за нея.

Ходихме при пруския посланик и при един турчин, познат на Сливков. Пихме по една мастика и качихме се на железницата, та отидохме на Святи Стефан.

В същий, на 16-ий, вторник, часа по 1 вечерта се качихме на железницата, като ни дадоха по една рубла за пътни разноски от руската каса, и тръгнахме.

СТАНЦИИ. Святи Стефан, Яръм Бургас, Хадъм кюю, Чаталджа, Синеклий, Черкез кюю (на това село осъмнахме на 17-ий, в сряда), Чорлу, Муратлъ кьопекли, Сейтлер, Люле Бургас, Баба Ески, Синан кьопрю, Павле кюю черкезко, Узун кюприя, Кулели Бургас, Урли, Одрин.

Слязохме от железницата, та си оставихме дрехите под едни дръви при другарите да ги пазят, а ний с Дойча Д. Аладжов отидохме в Одрин, и други от нашите додоха, но ний отидохме напреж. Дойчо остана при негови ортаци арменци (Ямбоолар), а аз тръгнах из града напреж. Един вика отсреща ми: „Дядо поп Минчо“, и води един бял кон подире си и по-бръжко върви и вика. Аз не можа да го позная, но той как ме позна с тази форма отдалеч, не знам.

1187 Когато — ето го наший Буюкли Кара Мустафа, г-н Атанас Узунов, който избягна с Васил Йонков от Аргана Мадени, а сега преводчик на Червений кръст.

Като се срещнахме, направихме си приличните братски целувки, той не губи време, хвана един пайтон, та се качихме, а белия кон върза отподир за пайтона и ходихме из Одрин, та се разходихме. Намерих Славя Камбура от Стара Загора, та го попитах има ли от нашите някой жив, той ми каза, че никак не видял от нашите някого, само за Йорга[142] ми каза, че го видели някои си в Търново. За дяда Петра Сливков каза, че бил много болен, та го причащавали.

Узунов ме заведе, та ми купи камилавка, заведе ме, та видяхме и нашата привременна къща в полисите, в които гнихме шест месеца, сега пълна с пексимет и други храни.

Вечерта ме заведе на къщата си, която я имаше в Демирдеш, та ме нагости и с тригодишно вино напои и ми отстъпи вечерта пата си, та спах на него.

На 18-ий, в четвъртък, сутрената ме изпроводи мой Узунов, та се качихме всички наши другари на железницата и тръгнахме. От Одрин като тръгнахме, не остана време да броя станциите, защото имаше с нази сейменци и бяхме от радост зашеметени, от „Да живей негово царско императорско величество наший освободител Александър Николаевич“.

ПЛАЧ И РАДОСТ. Пристигнахме на меркеза Търново-Сеймен, отдалеч видяхме на Дойча Аладжов фамилията и казах на 1188 Дойча Д. Аладжов: „Ще направя смешно, плач заедно с радост“.

Железницата се спря. Рада се оглежда дали ще се покаже любезний съпруг Д. Д. Аладжов от някой вагон, както й казал Георги Хаджидечев, че подир петнайсет дни след нас ще приемете тях.

„Дойчо, гледай Рада и Яна, и Минчо, коджа шопарчета станали, ще се покажеш от вагона да им повикаш и пак ще се съгнеш, а аз, като додат, ще хвърля партията ви и ще им реча: «Взимайте, та носете», и най-подир ще ви взема и реча на Рада: «Радо, даде ми го еврейче, давам ви го християнче, вземай и носи», и тя ще забрави да плаче, като се видите първий път.“

„Дойчо, ти га че се приготви, за какво, очите ви се напълниха със сълзи“.

Ето додоха. „Взимайте дрехите и носете, Радо, на ти Дойча, даде ми го еврейче, давам ви го християнче“, и тя вместо плач засмя се и си взе изгубеното.

И догде да се уреди железницата, какво пиене беше, едно, с тукашни че се виждаме, а друго, че нашите ахреткардашларъ се отделят от нази, та си заминуват къде София и другаде, кой отгдето е.

НЕ ЩЕМ ЦИГАН ПРИ НАЗИ. Железницата ще тръгнува. Дойчо и Сливков ни взимат партийката, та я качват на вагона за Рахнемахле. Доде Дойчо Аладжов, та ни каза: „Дядо поп Минчо, двама търговци от Сливен ви не рачат багажа при тях, хвъргат го долу от колата“.

1189 Аз съм се надрънкал не от хляб, пием, и то много, но по-многото от забравена радост. Както и да е, аз такива търся, които ме не рачат, а те ми дошле като харизани на крака. Скочих, та отидох и попитах: „Кой ми не рачи багажа?“. Те, като ме видяха в такава форма, още настръхнаха. Обади се единият, та каза: „Не ща циган при нази“, и вдига, та хвърга хурчевите ми мешиневи дисаги.

Звънецът дрънна, свирката изсвири, колята се тракнаха, Дойчо Аладжов говори: „Вий си надянахте кюлаф, ще стане белли кой кого ще изхвърли от вагона“.

Аз се качувам и питам: „Кой ми не рачи багажа?“. Железницата тръгна, та забуча. Търговецът говори: „Не ща циган при себе си“. Аз скочих, та го хванах, отворих капака, та му показах по сурата, че го хвъргам от колата долу. Но Сливков и нашите седемтях души от Шуменско и Русчуско, които бяха в Ниневия (Мосул), и те бяха заедно при нас, не ми дадоха да го родя изново през прозореца на желязната кола. Другарите викат, та пеят, но между мене и сливненските търговци беше мълчание, да си продумаме дума.

ЛОШ ДРАГИЯ, НА Х. МУРАДООГЛУ МУСТАНА РАТАЯТ В КАРАБУНАР. Железницата се спря на карабунарския меркез. Драгия, Мустанова аргатин, извадил сабята, 1190 та гони един българин и да го стигне, ще му отсече главата. Стефан Сливков скочи от железницата, стигна Драгия и взе от него сабята. Драгиевите роднини много, но и аз се показах от железницата, та казах: „Сливков, остави го, защото още не сме си отишли, да не ни върнат назад“. Които щяха да вземат Драгиева страна, единът беше поп Желязко от Обруклий, познаха ме и додоха, та се рукосаха с нази и с търговците и железницата тръгна.

ГОЛ ЧОВЕК. Железница тича, та се търкаля. Доде Стефан Сливков и другите седемтях наши другари, та ми казаха: „Хаде, дядо владика, отвори хурчевите“. Аз отварям хурчевите да си вземам попското облекло: свилена червена дълга антерия, панталони, хартикото, чорапи, цели чепици и камилавка.

Те ме събличат и пеят, та ме съблякоха ана-дан домаа (както майка родила). Аз седя като владика, та се кипря, а те ми пеят, та ме облачат и най-подир, като ме облякоха, и аз им изпях една песен и ги благослових.

Нашите търговци, които ме правиха циган, та ме не рачиха при тях, като гледаха този обред, който се извърши, станаха като статуи, най-подир просиха прошка и ми казаха: „Ний ви правим циган, а вий сте биле свещеник, идете от заточение от Диарбекир, ела в Сливен, много ще ви наградим“.

1191 СТАНЦИЯ РАДНЕМАХЛЕСИ. Пристигнахме радневската станция и слязохме, слязоха и нашите търговци и като се послужихме, и те като да тръгнат, дадоха ми по 5 рубли двамата, които струват всичко 200 гроша, взеха прошка и ме задължиха да ида в Сливен. Х. Ангел видя, като ми дадоха тези пари, попита що ми ги дават. Аз му отговорих: „Садака“, та дано стори и той такъва джюсурутлук, но не е негова работа, защото и той търси… Само хубай ни начерпи със Сливков двама, догде да си тръгнем.

КАВАКМАХЛЕ. Като бяхме много съсипани, не ми се щеше тая нощ да си тръгна за в село Арабаджиево и друго ми беше по-много тежко, като и тука не можох да науча нищо — от нашите има ли да са останали някои живи. Затова ми беше много тъжно, като си припомнювах как ще се покажа в село, като няма никой да ме посрещне и „добря дошол“ каже.

Стефан Сливков бърза дано свари баща си жив и за честта му се случи една каруца на меркеза, която пазари, та се качихме двамата и тръгнахме за нашето село.

Като стигнахме в Кавакмахле, видях двама младежи, които, като вървяха през бучиниша, само главите им се виждат, и свиреха с гайди и двамата. И това място беше юрта на турчина Шараа двора. Аз, като ги чух, извиках: „Шараа, изнес една ока вино, 1192 къде си се скрил и в миша дупка пъхнал, излез, домус ериф. Сливков, слушай гайдите“, провикнах се, извадих револвера, та пушнах четири патрона, като вървеше каруцата много бръжко. Като да минем покрай една турска неизгорена къща, от тази къща, не знам от гърмежа на револвера ли, излязоха жени, мъже, та станаха на една тумба и се озряха в каруцата. Като приближихме, казах на каруцаря да спре да си направим по едно цигаро и той спря, направих цигарата и повиках да ми донесат огън да запаля. Между тия жени една изплака с висок глас и каза: „Този — чичо поп“. „Гано, ти ли си?“, казах аз. „Не съм Гана, ами Станка“, каза тя. „Както и да е, нали си Чаушов Кънева дъщеря?“ „Негова съм“. „Ами баща ви, майка ви живи ли са?“ „Живи са, чичо попе, добря дошол“. „Ами мой баща, майка, братя и деца живи ли са?“ „Всички са живи, чичо попе“. „Кога ги вижда?“ „Миналата неделя ходих, та ги видях всички, дяда Кънча, баба Кънчевица, чича Славя, Стоенча, Йорга, Пенка и ваш Теня“. „Да вярувам ли?“

„Вярувай, чичо попе, дай да ви целуна ръка“. Това извършиха всички, които се намираха в тая къща. Аз забравих да паля цигара.

1193 Аз от радост забравих се и не знам какво да говоря; извиках нависоко: „Сливков, имам баща, майка, братя и деца“. Извадих револвера, та пушнах с останалите двата патрона и изново пак го напълних и казах на каруцаря да кара много бръжко, и за скоро пристигнахме селото Налдикен, което беше съвсем изгорено и нямаше жив човек да се подслони и живей в здрава стая. Всичкото на прах и пепел, само голата джамия стърчеше извън село като сух дъб.

С. ТРЪНКОВО. Като да влизаме в с. Трънково, един мъж и жена идеха си от къра, аз пушнах един патрон и попитах: „Дена Кънчев Славова от Арабаджиево жива ли й?“ Обади се жената, та каза: „Жива й“. Аз по гласа познах жената и я попитах: „Златке, ти ли си?“ Тя ми отговори: „Не съм Златка, ами Минка“. „Както и да е, нали си на аретлика Илча сестра, Герганов Тодорова дъщеря от с. Арабаджиево, скоро тичай, та кажи на Дена, че чичо й поп Минчо си иде от Диарбекир, иска да я види и бърза да заминува“.

Бърза жена и от кошута по-бърже бяга, тя тича, ний препускахме каруцата, не можохме да я заминем, тя по-напреж влезе в село.

ПОП ЛОЗЮ. Влязохме в с. Трънково, мръкна се и стана мръчкаво, на дюкяна се виждат събрани хора и поп Лозю[143] отива да си прибира коня. 1194 Аз извиках: „Поп Лозьо, къде отиваш, поп Минчо минува“, извадих револвера, та пушнах три-четири патрона. Събраните хора, които бяха пред дюкяна, извикаха: „Поп Минчо!“, юрнаха се като овце на храникалка, та ни забиколиха, но Сливков не познават; аз им явих, че другарят ми е Стефан Сливков, захванаха и него с плач да целуват.

Толкоз село, кога се известиха, та се събраха мъже, жени и деца, не можем да се разделим и тръгнем за село.

ТЕНЮ ГЕНЧЕВ. Проводих Теня Генчев с кон да иде напреж да обади и като минува през Топракхисар, да не запира коня, но да препуска през село и да вика с висок глас: „Поп Минчо си иде“, също и в нашето село така ще постъпи.

ПОП ВЕЛЧО[144]. Теню Генчев отиде, поп Велчо се качи на коня си и каза: „И аз отивам напреж“. Всички казаха: „Поп Велчова кон е вампор, ай сега ще иде в село“. И наистина, както казаха хората, поп Велчо пусна коня и извика с ясен радостен глас: „Поп Минчо си иде от Диарбекир“, и се замъгли, та се не чу и не видя накъде отиде. Да вървят напреж да обадят, зари ненадейно като се видим, може би някоя случка от радост да се обърне в плач.

Приготвих револвера, сто патрона са; като да тръгнем, 1195 с нази тръгна голяма конница народ от с. Трънково. Като да тръгнем, пушнах един патрон. Тази конница, която тръгна с нази, била натегнала от патрони и мартинки, като заплющяха, въздуха заглушиха. Взеха да се чуват и на Топракхисар същите гърмежи от мартинки.

Моят револвер, като чу гърмежа на мартинките, омекна му кускуня.

ТОПРАКХИСАР. Като пристигнахме в Топракхисар, кога се известиха, всички ни посрещнаха от село навън като князове. Едни плачат и ръце целуват, а от гърмежа на мартинките въздухът беше заглушен, та малко се чуваше кой каква радост чувствуваше и какво говори. И оттук ни придружи една конница и тръгнахме за с. Арабаджиево.

ТУКА МУ Й ДЖУМБЮШЪТ. Конницата се усили, захванаха и от Арабаджиево да се чуват гърмежи от мартинки и ето пристигнахме крайната могилка и една тълпа конница ни срещна, още една и още, още… Тук-там се чува „добря дошле“, друго от гръмот се не чува…

Баща ми ме посрещна насред село и от плач не можеше да ми продума. Аз скочих от каруцата, та го грабнах и качих на каруцата и аз седнах при него, но той, сиромах баща, от радост задушил се, не може да говори, само хълца и гледа. „Тате, аз не съм умрял, не плачи, аз съм жив, додох си, радвай се“.

На 18 май 1878 год., в четвъртък срещу петък, часа 1½ алатурка, 1196 пристигнах в село Арабаджиево на дома си.

Но какъв дом, всичко на огън изгорено, съсипано на прах и пепел, балдърънлък като копрали, намерих една коптора, изново струпана като циганска хижина (колиба), в която се бя[ха] подслонили баща ми, майка ми и братята с домочадията си.

С мене вървеше народ много и дума се не чуваше от гърмежа на мартинки и ура. В двора кога пристигнах, още по-много народ, мъже, жени и деца събрани като на панаир, които чакаха да се срещнат и видят с мене.

Грабнаха ме на ръце, та ме свалиха от каруцата. Едни пеят, други от радост плачат, благодарение на гърмежа от револвери и мартини, та не се чува кой какво говори. А клетата ми мила майчица, питам за нея где е, но тя от майчина милост ли или радост паднала на земята, та не може да се изправи и през народа да доде при мене. Най-сетне ми казаха: „Ето майка ви, иди“, аз скочих, та я хванах за ръка, но тя падна, та коленичи, назад отива, напреж не може да пристъпи.

Взех я, та я заведох при баща си и седнах помежду им. 1197 Майка ми ме стисна, та ме прегърна да ме целува, но от радост не може да продума ни реч, само хълца без думи. „Мамо, не плачи, аз си додох, здрав съм, радвай се, аз съм твойто попче, поп Минчо, който бях заточен вечно до живот в проклетий Диарбекир, но сега не съм там, в мрачните зандани, но при вази. Мамо, помниш ли, кога доде при мене в одаята ми, та ми рече“: „Попче, остави се от тази работа, която си захванал, турското царство не се съсипува тъй лесно, язък ти за дечицата, ще те обесят, айол“. А аз ти казах: „Каква работа, мамо“, ти пък ми отговори: „Аз всичко чувам какво говорите и вечер те вземат 10 души конница и догде да се съмне, пак те довеждат“. Аз ти сгризнах зъби и ти рекох: „Да мълчиш, че ти главата отрязвам. Помниш ли, мамо? Где са турците хаджитаировци и дайахмедовци…“.

Майка ми като от сън се събуди и продума: „Всичко помня, попче, цар Николай изгони турците“.

Много гласове, ура, „да живей“, въздухът се цепи от викот, ура и гърмеж.

Моят Стефан Сливков, колко да беше кахърен зарад баща си, но и той се поразвесели, когото изпроводихме още тая нощ в града с Ника Герганов и още няколко души конница, които придружиха каруцата, та го заведоха в Стара Загора. Баща си дяда Петра завари жив, също и майка си. Госпожата му Стоянка, която била учителка в Северна България, и тя тая нощ си дошла, та се събраха живо и здраво всички тая нощ с голяма радост.

1198 ДЕЦАТА МИ. Между толкоз народ мъже, жени и деца, които дохаждат да ме здрависват и ръка целуват, дохаждали и мойте, но като не можох да ги позная, поисках да ги видя отделно и попитах: „Где е Теню? Нека доде при мене да го видя и целуна“. Теню доде, та ми целуна ръка и аз го целунах. „Где е Пенка?“ — и тя доде. „Где е Кънчо?“ Мълчание. „Кънча убиха черкезите в Стара Загора“. Нека бъде курбан, Бог да го прости, царство така се печели и без жертва и кръв свобода не става. „Ами Вълчо где е?“ „Вълча оставихме на Търново в сиропиталището“. „Жив ли е?“ „Жив е и здрав и тези дене щяхме да отиваме да го доведем, но там е рахатът му по-добър, защото има жени, та ги гледат и учители да ги учат“.

„Братия, аз с думи нищо ви не можа доказа тая нощ, но моля ви, ако обичате, ще ви попея една песен“. „Обичаме и ний ще ви придружаваме, защото не сме ви чули скоро да пейте“.

„Е-е-е. Стоян ми млада войвода повдигна български байраци, посъбра отбор юнаци, та че ги Стоян млада войвода поведе към тази гора зелена, към тази бойна планина и на юнаци думаше: «Ах, драго ми й, млади българи, из гора зелена да ходя, отбор юнаци да водя, през кръст, през рамо златни паласки, светом светящи като ясното слънце.»

1199 Е-е-е. Та че ги Стоян млада войвода заведе в тази гора зелена, в тази буйна планина, при рунтавите могили, на широките полени, редом ги сички нареди на широката поляна и им печени агнета принесе и ройно вино червено, червено вино тригодишно. Самси Стоян млада войвода отбор юнаци служеше и още с ройно вино поеше, ройно вино червено, червено тригодишно.

Е-е-е. Като ги Стоян млада войвода служеше и на юнаци думаше: «Ежте и пийте, отбор юнаци, нещо ще да ви продумам, хатърно да ви не остане: комуто й мил стар баща и стара майка, и младо булче, и дребни мили дечица, от нази да се отдели, да иде на турци да шета, баща, майка и деца да гледа, комуто не е мил стар баща и майка, и млада невеста, и мали дечица, да извади сабя френгия, че ще из гора потеглим.

Е-е-е. Като си Стоян млада войвода издума, никой се не от юнаци оттегли, сички саби извадиха, Стояна млада войвода в очи гледаха какво ще да им продума. Стоян ми млада войвода отзе си знамя българско, та поведе отбор юнаци из тази гора зелена, из тази буйна планина и на юнаци думаше: „Ах, драго ми й из гора зелена да ходя, отбор юнаци да водя, през кръст, през рамо златни паласки, светом светящи като ясното слънце“.

Е-е-е. Та че ги Стоян млада войвода заведе в тази гора зелена, в тази буйна планина, та си отбор юнаци нареди по сички пътища, друмища, запази сички бърда и планини, не пуска птичка да мине, нито турчин да стъпи, камо ли царска хазна да мине. Стоян ми млада войвода на дърво стоеше, 1200 със златна свирка свиреше, та си отбор юнаци командуваше, ако турчин хванат, при него да го закарат.

Е-е-е. Прочу са Стоян ми млада войвода до царя, до царя и до везиря. Царят башибозуци проважда, анадолски голи манафи, брусиянски боси зебеци, боснянски въшливи арнаути, масърски черни арапи, уруммилетски мръсни гаджали и мръсни гурливи цигани Стояна млада войвода да си уловят, жив при царя да закарат, но колкото отидат, никой са назад жив не връща.

Е-е-е. Чуди се цар Мурад, май се как да си Стояна млада войвода измами, измами да го жив хване. Де зачу този ми гръцки патрика отец Йоаким, християнски защитник, той при цар Мурада отиде и на цар Мурада думаше: „Царьо льо, царьо честити, нещо ще да ти кажа, да ти кажа, царьо, и на ум науча, а ти, царьо честити, да ма послушаш и тогиз главата ша ти миряса.

Е-е-е. На тези българи, царьо честити, ти друг колай не можеш намери да ти главата миряса, те мирни не седат и на рахат никога няма да та оставят, догде им попове и учени даскали не избесиш, догде им богати не изколиш и богатство земеш, догде им черкови и книги изгориш, млади булки и моми не изтурчиш, момци поеничериш, няма да мирясаш; да оставиш глухите, немите и най-диваците, да не знаят що е българско“.

Е-е-е. Като чу цар Мурад тез думи от стар патрика отец 1201 Йоакима, християнски защитник, зверска кръв пламна, не може сън да спи, се Стоян млада войвода пред очи му се явеше с негови отбор юнаци. Цар Мурад Зинан повика и на Зинан паша думаше: „Де къдя съм та проводил, се ми работа вършиш, и сега ша та проводя работа да ми свършиш, на българи глави да смажеш, Стояна войвода да хванеш, жив при мене доведеш“.

Е-е-е. Зинан паша цар Мурад думаше: „Царьо льо, царьо честити, где къде си ме проводил, се ти работа свършувам, саде при Стояна млада войвода не ма проваждай, защото му са храбри юнаците и от левове са по-силни, и за кръв много жедни, че той е завардил сички пътища, друмища, сички бърда и планини, не дава фтичка през гора да хвръкне, камо ли ази да мина, самси Стоян млада войвода на дърво със златна свирка свири, та си на юнаци команда дава“.

Е-е-е. Цар Мурад думаше: „Аз та проваждам, Зинан пашо, да идеш из царството ми, синки български попове и учени даскали да избесиш, богати да изколиш, имоти да им земиш, черкови и книги да им изгориш, млади булки и моми да изтурчиш, момци да изеничериш, да оставиш глухи, слепи и неми живи, дето не знаят българско що е, и по балканските поли цели села старо и младо изтурчи, мъже, жени и деца, които откажат, до крак да ги изколиш“.

Е-е-е. Зинан паша на цар Мурада думаше: „Царьо льо, царьо честити, ша ида, царьо, ша ида, царска са дума не мести, думата ви две не струвам, отдай ми, царьо честити, 1202 5000 анадолски манафи, 3000 брусненски зебеци, 4000 масърски арапи, 3000 уруммилетски гаджали, 1500 грозни цигани и тогиз ша сичко извърша“. Цар Мурад колкото башибозуци Зенан паша поиска, синките му набави.

Е-е-е. Та че Зенан паша коня възседна, та поведе 5000 анадолски манафи, 3000 брусненски зебеци, 4000 масърски арапи, 3000 уруммилетски гаджали, 1500 грозни цигани. Отгдето помина, сички попове и учени даскали избеси, всички богати изколи, та им имота ограби, черкови и книги изгори, млади булки и моми изтурчи и млади момци еничери направи. А по балканските поли цели села с българи от старо до младо изтурчи, та ги помаци нарече, а които се не предадоха, сички ги до крак изсече.

Е-е-е. Тези клети помаци и до днес кръстника си не забравят, калтата си отца Йоакима, стар патрик, християнски защитник, та му на курбан-байряма бакшиш проваждат пълно юопче с житена кал и на курбана рога на отца Йоакима в носа». «Ура-а-а, Да живей наший освободител негово царско и императорско величество Александър Николаевич и брат му Николай Николаевич, ура-а-а, да живеят» — въздухът се цепи от викот и гърмеж от мартинки и револвери.“

МОЙТО ЦИГАНЧЕ ИВАН ГЮЗЕЛЯ.[145] Кою Мръвков Станев от Стара Загора и мойто вярно циганче Иван Гюзеля тоя ден 1203 уловили едно корито около 25 оки риба, мустакати мрени и карабалъци, та ги донесоха с коритото при мене и ми казаха, че за моя чест са хванали тази риба. Аз им благодарих и им казах, че тя ще трябва за утре, вземете, та я подредете да се не развали, като опечете сега малко да я опитаме, че скоро не съм ял от нашата река риба.

ГОЛЯМА БИТКА ИМА В АРАБАДЖИЕВО, ТАЯ НОЩ СЕ ИЗБИХА. В селата Ахиево, Ахърито и Голямо Кадиево, като слушали пушките, които са гърмели в нашето село, помислили, че отнякъде се нападнало, та се избиха. Затова бяха проводили по 10 души конници, та додоха и те на гости и бръжко си отидоха да обадят, че селото не е нападнато от никого, но поп Минчо си дошел от Диарбекир и от радост пушкат, които са го посрещнали и отишли да се видят.

ГОЛЯМ СЪБОР. 19 МАЙ 1878 ГОД., ПЕТЪК. В този благополучен и щастлив радостен ден, щом се съмна, и завървя мъже, жени и деца от село и околните села и от град Стара Загора. Виното беше малко скъпо през това време, но приятелите ми го донесоха с бурета в Гермята, под бряста, постлаха зелена трева, та положиха една голяма трапеза. Гайдите засвириха: песни, игра, радости, най-подир направиха едно голямо хоро, накараха мене да го водя и аз не можох да изляза от хатъра им, 1204 хванах се, та поиграх. Не остана човек днес да го не окъпаха в реката.

Всички ми се радваха, но познавах радостта в Сивча Тодоров и Гоната Мирчев, защото не искаха да се отделят от мене ни минута.

Днескашний гуляй и радост не моя описа. Само чудно ми остана, че поп Сава Широв не можол да чуй да доде да се видим.

По мръкнало го доведоха, но по-напреж го хвърлиха в реката, та го окъпаха, защото останал като Мартино кросно, че тогава го доведоха при мене, та се видяхме и братски, Христос посреди нас, обоблизахме.

Селото като изгоряло, останали някоя и друга плевня и къщи, в които живееха по 10 фамилии в тях, и старите къщи в Заимския чифлик, в които в една къща Вълчо Сийреков продаваше вино станимъшко.

По мръкнало, като си разотидоха гостите, поведоха ме, та отидохме да им честитя новия дюкян — Ахмед ефендьовата къща.

Между другите, които бяха дошле от Стара Загора, беше дошел и Тодораки Хаджийоргова Стоян (…)[146]

[1] Поп Костадин Новачков и бакалинът Степан Иванов. ↑

[2] Разчетено под съмнение. Може би се касае за книгата Игиономия, сиреч правила, за да си вардим здравието… Прев. на бълг. язик от Сава Х. Илиевича Доброплоднаго… Цариград, 1846; 2-ро издание: Здравословие… Земун, 1853 — книга, много нужна на заточениците, живеещи при крайно нехигиенични условия и нездрав климат; или пък за някоя богослужебна книга, чието заглавие е изопачено. ↑

[3] „Източно време. (The Levant Times). Българско издание на англо-француский вестник Левант таймс (Източно време). Ред. П. Сандов и др. Цариград, 1874–1877“. Обществено-политически вестник с еволюционистична насока, изразител на английската политика в Близкия изток. ↑

[4] Юстиниан I, византийски император от 527 до 526 г. и неговият военачалник Велизарий, известен сред тогавашната българска интелигенция главно от историческата драма на немския писател Ханс Траудцен (1730–1812), озаглавена „Велизарий“, превеждана на български (или адаптирана) от Ан. Кипиловски, от Т. Шишков и др. ↑

[5] В много от писмата, особено в писаните в българските земи, се говори (по понятни причини) с приповдигнат тон за великодушието на султана. ↑

[6] Хаджистанев. ↑

[7] Попдимитров. ↑

[8] За това тържествено отпразнуване има данни и в запазени оригинални писма на диарбекирски заточеници, както и в тогавашната възрожденска преса; съобщава се и за прочувствено слово на Я. Кочев. ↑

[9] Коларов. ↑

[10] Пловдивски. ↑

[11] Минчев. ↑

[12] Минев Атанасов. ↑

[13] Аладжов и Русев; останалите са отъждествени по-напред. ↑

[14] Яни Тонев (Тодев) и Коста Тодев Симидчиев. ↑

[15] Заточен след Софийския процес. ↑

[16] Поппетков. ↑

[17] Кочев. ↑

[18] Михаил С. Влаев, заточен във връзка със Свищовското съзаклятие от 1867 г. ↑

[19] Касае се за учителя М. Минев Атанасов, за когото поп Минчо се изказва много добре в част III. ↑

[20] „Напредък. Вестник за народни, политически и книжевни новини. Ред. Ив. Найденов. Цариград, 1874–1877“, вестникът е продължение на „Право“); „Право. Вестник за народни, политически и книжевни новини. Ред. Ив. Найденов. Цариград, 1869–1873“ — обществено-политически и общообразователни вестници с реформистка насока, изразители на интересите на българската буржоазия в Турция. ↑

[21] „Напредък. Вестник за народни, политически и книжевни новини. Ред. Ив. Найденов. Цариград, 1874–1877“, вестникът е продължение на „Право“); „Право. Вестник за народни, политически и книжевни новини. Ред. Ив. Найденов. Цариград, 1869–1873“ — обществено-политически и общообразователни вестници с реформистка насока, изразители на интересите на българската буржоазия в Турция. ↑

[22] Отнася се за книгата на Ц. Гинчев „Две тополи или неожидана среща. Балада…“, издадена в Цариград през 1872 г. ↑

[23] „Ракийска чума. Жалка повест за припомняванье и наука на богати и сиромаси, на стари и млади от Хенриха Чокса (Чоке)“. Прев. П. Иванов. Цариград, 1873. ↑

[24] Информира за настъпила миграция. ↑

[25] Киров. ↑

[26] Псевдоним на Узунов. ↑

[27] Критските въстания са няколко, може би през 1867 г. ↑

[28] Пилат Понтийски, управител на Палестина, тогава римска провинция. ↑

[29] Тиберий, римски император от 14 до 37 г., почието време се смята, че е бил съден и разпнат Христос. ↑

[30] Иларион Макариополски. ↑

[31] Работен ангария. ↑

[32] За неговото организиране се споменава още в част III, но сега, изглежда, то се реорганизира. ↑

[33] Стара Загора. ↑

[34] „Ден. Научно-политическо списание. Редактор С. С. Бобчев и др. Цариград, 1875–1876“ (От втората година добива вид на вестник). Научнопопулярно списание с просветителен дух; като вестник придобива повече политико-обществен облик с борчески тенденции против турските беззакония. ↑

[35] Там го уловил. ↑

[36] Т.е. надписи. ↑

[37] Успял да избяга в 1874: след всяко бягство на заточеник режимът бил затяган, прекъсвало се свободното движение на заточениците из града и пр. ↑

[38] Таньо Стоянов Куртев-Диарбекирски, Уйгунсуза (1846–1876), родом от Сливен, националреволюционер, член на местния комитет, съратник на В. Левски; заточен през 1873 г., откъдето успял да избяга; войвода на малка чета, преминала Дунава по време на Априлското въстание — през май 1876 г.; убит в сражение. Тъй като бягството му довело до ново влошаване на режима на заточените, авторът говори с лошо чувство за него. ↑

[39] Вероятно вместо Ованес. ↑

[40] И двамата заточени след Софийския процес. Тогава били осъдени 62 души. ↑

[41] Широв. ↑

[42] Петър Иванов (1847–1927), родом от Стара Загора, книжовник, учител и националреволюционер (вж. и по-горе бел. 35). ↑

[43] Поради затягането на режима след бягството на Заимов, Т. Стоянов и пр. ↑

[44] По-точно от 1850 г. Всъщност заточеници е имало и отпреди. ↑

[45] Иванов. ↑

[46] Всъщност съзаклятие, подготвящо въстание през 1867 г. ↑

[47] Вероятно Василев. ↑

[48] Братът на поп Минчо — Георги. ↑

[49] Желеви. ↑

[50] Ан. Попхинов. ↑

[51] Христо Донов Сариев. ↑

[52] Осъдени на 3 години. ↑

[53] Тутмаников. ↑

[54] Хаджи Теодосий и хаджи Йоасаф. ↑

[55] Славов. ↑

[56] Бащата на заточеника Стефан Сливков. ↑

[57] Попстойнов. ↑

[58] Подписалите са: Тоне Иванов Крайчев от с. Желява, Софийско; Станчо Попниколов от с. Лопян, Софийско; поп Стоян Поппетков от с. Желява; Марко Йончев от Тетевен; Стоян Стаменов Цагърски от Орхание (дн. Ботевград); Димитър Петков Бояджи[ев] от Враца, живял в Орхание; Станьо Хаджииванов от Тетевен; Петър Цаков Саулски от Тетевен; Иван Петков-Храбро от Тетевен; почти същите данни се срещат и в списъците, съставени от Ан. Попхинов и от Ст. Заимов, които вероятно са ползвали поп Минчо. ↑

[59] Гюндузов. Някои автори го отъждествяват с Костов (вж. бел. 73). ↑

[60] Ив. Стоянов Ибришимов. ↑

[61] Иванов, заточен от 1862 г. ↑

[62] Костов (?). ↑

[63] Заточени след 1850 г. ↑

[64] Заточени след 1850 г. ↑

[65] Несполучливото въстание от септември 1875 г., след което последвали нови арести и репресии. ↑

[66] Когато затворът бил претъпкан, използвало се и старото здание, наричано „безистена“. ↑

[67] З. Стоянов в т. I на „Записките“ посочва, че голяма вина за провала на въстанието имали комитетските членове: Андрей Момчев, член на Старозагорския комитет, учител в с. Обруклий (дн. Обручище), служил за връзка между Старозагорския и Търновския комитет; заловен, преди да избухне въстанието, проявил малодушие и направил разкрития; Димитър Хаджигенчев, също от Старозагорския комитет. За провала на въстанието се винят и старозагорските първенци хаджи Г. Славов, С. Хаджитодоров, хаджи Андон Митов и др. ↑

[68] Широв. ↑

[69] Вълчев. ↑

[70] Възрожденската преса е отразила подробно събитието: причините, хода и потушаването му. ↑

[71] Голяма част от учителите и от свещениците били арестувани. Изобщо при всяка подобна акция правителството посягало първо на тогавашната наша интелигенция — духовен водач в борбата. ↑

[72] Изразява вярата на народа за помощ от Русия (вж. и бел. 10 към ч. I). ↑

[73] Хасковският първенец х. Иванчо Минчев, баща на заточените Г. и М. Минчеви; може би и Тодор Хаджикосев — старозагорски първенец. ↑

[74] Иван Богданов. ↑

[75] К. Стоянов се надявал, че направените постъпки за освобождаване на заточените ще имат благоприятен резултат. ↑

[76] Иван Лилов Фурнаджиев. ↑

[77] Също заточеник, за когото авторът бележи, че е сърбин, за да не бъде смесван с М. Василев свищовлията. ↑

[78] Досега не са намерени други източници за разменена кореспонденция между Л. Каравелов и поп Минчо. Знае се, че Хр. Ботев е възнамерявал да издаде негов ръкопис, предлаган му чрез други лица. Може действително и Каравелов да е възнамерявал това или пък авторът му приписва инициативата на Ботев, тъй като последният, слязъл от политическата сцена по време на заточението му, му е бил непознат (вж. и бел. 95). ↑

[79] Лало Пеев (Пейов), осъден във връзка с обира при Арабаконак и заточен за 5 години в Диарбекир, не можал да дочака освобождаването си, тъй като починал; съобщение за смъртта му е поместено във в. „XIX век“, 1876 г., в което е отбелязано, че е умрял на 13 януари с.г.; според поп Минчо излиза, че е починал по-късно. ↑

[80] Вероятно се отнася за Ив. Марков. ↑

[81] Заточени след Видинското въстание. ↑

[82] Тодор Тодоров Хрулев (около 1821–1865), родом от Лясковец, книжовник и учител в Пирдоп и в Свищов, където бил арестуван за разпространение на книги, считани за опасни. ↑

[83] Става дума за ръкопис на поп Минчо, озаглавен „Изгубений старец…“, написан в Диарбекир и изпратен за печат в Букурещ до Ботев чрез Д. Попов, брата на Ан. Попхинов, през 1875 г. Ботев, който имал намерение да го отпечата, след като го редактира, и събраните пари да изпрати в помощ на заточениците, не можал да стори това поради настъпилите политически събития — подготовката и обявяването на въстанието през септември с. г., както и поради спирането на „Знаме“. Засега не е известно този ръкопис да е отпечатан; за него са знаели Ив. Адженов, С. С. Бобчев, Ст. Заимов — може би и други. Пази се в НБКМ в архива на С. С. Бобчев. ↑

[84] Избухналото през април 1876 г. въстание слага край на постъпките за амнистиране на заточените. ↑

[85] Мурад V, провъзгласен за султан на 18/30.V.1876 г., след свалянето на чичо му Абдул Азис. ↑

[86] Българин от Битоля, Македония, заселил се в Диарбекир, женен за хазайката на поп Минчо — баба Хампа. ↑

[87] Правили постъпки за освобождение, плащали несъмнено и рушвети. Останалите, имайки вероятно предвид настъпилите събития — Априлското въстание, Сръбско-турската война, слуховете за нова война, се надявали да бъдат освободени по друг начин. ↑

[88] Визира бившия султан Абдул Азис, убит през май 1876 г. ↑

[89] Илюминации и топовни гърмежи в чест на новия султан. ↑

[90] Касае се за Ан. Попхинов, който е брат на Д. Попов. ↑

[91] Има предвид зверствата, извършени при потушаването на Априлското въстание, за които поп Минчо е информиран подробно от получаваните вестници, писма и от устни сведения. ↑

[92] Явно става дума за някакво епидемично заболяване: може би шарка или червен вятър. ↑

[93] Членове на местен арменски нелегален революционен комитет. ↑

[94] Т.е. избяга; но по-нататък това се опровергава. ↑

[95] В оригинала Ипер-Тесакия. ↑

[96] Велев — за него вж. част 1, бел. 20. ↑

[97] Поп Минчо дава точната дата на смъртта му и внася известна корекция. ↑

[98] Въстанието от септември 1875 г. ↑

[99] В оригинала Искайлери, по-нататък Скайлери — касае се за Юд. Скайлър (Скайлер) — вж. тук бел. 4. ↑

[100] И други назовават поп Минчо „хаджи“, но вероятно го бъркат с поп Д. Коларов, който бил хаджия. ↑

[101] Т. е. проектираното бягство. ↑

[102] Осъдени и заточени от Шуменско след въстанието от септември 1875 г. Изброените имена фигурират и в други запазени списъци, но поп Минчо внася някои уточнения. ↑

[103] Споменат и в част III — вж. бел. 292. ↑

[104] Цвятко Узунов (след 1806–1869). ↑

[105] Подготовка за предстоящата война. ↑

[106] Затворници във връзка с въстанието от 1875 г. ↑

[107] Датата на това писмо нарушава възходящия хронологически ред, но то е било загубено и получено по-късно. ↑

[108] Граф Гюла Андраши-Старши (1823–1890), унгарски политик и държавник, министър-председател на Унгария, министър на външните работи на Австро-Унгария през 1871–1879; застъпва интересите на дворянската върхушка, насочва австро-унгарската експанзия към Балканите, има отрицателно отношение към българското и изобщо към балканското националноосвободително движение през 1875–1878 г.; водел политика за сближение с Германия; по време на Априлското въстание и на освободителната война провеждал антибългарска и антируска политика в защита на Турция; на Берлинския конгрес (1878) заедно с английската делегация осъществил анулирането на Санстефанския договор; в случая се касае за подадените две негови ноти по време на въстанието в Босна и Херцеговина през 1875 г. до великите сили, с които целял с обещания за реформи да накара въстаналите да прекратят борбата. ↑

[109] Поп Минчо дава в ръкописа си отпечатък и от печата на местната църковна община (в ч. III); съобщава и за други печати, с което прави принос към историята на сфрагистиката през Възраждането. ↑

[110] Отнася се до писмото, публикувано по-напред — вж. тук бел. 119. ↑

[111] Укрепления и окопи във връзка с обявената война, които населението трябвало да работи ангария. ↑

[112] Отнася се за воените успехи на руските войски на азиатския фронт по време на започналата Руско-турска война 1877–1878 г. ↑

[113] Генерал-адютант граф Михаил Тариелович Лорис-Меликов (1825–1888), от арменски произход, бил главнокомандващ войските на този фронт; може би авторът смесва двете му имена — Лорис и Меликов — и отбелязва двама военачалници. Дергасов: може би е неправилно предадено името на действащия на този фронт ген. лейтенант Арзас Артемиевич Тергукасов. ↑

[114] Т.е. съставеният в Диарбекир таен арменски революционен комитет за освобождението на Армения с помощта и на българските заточеници, за което авторът и по-напред съобщава. Този комитет се готвел да се яви в помощ на руските войски. ↑

[115] Хаджи Теодосий и хаджи Йоасаф. ↑

[116] Дядо Ст. Ивков и Ив. Марков. ↑

[117] Поп Минчо сочи различна дата за смъртта на Ст. Петров от тази, която се дава в други източници. ↑

[118] Станало всъщност на 19.VII.1877 г. ↑

[119] В оригинала „лява паша“ вм. прав. лива паша — управител на санджак. ↑

[120] Коста Тодев и Яни (Янаки) Тонев (Тодев). ↑

[121] Издаван в Цариград, проводник и защитник на гърцизма. ↑

[122] „Зорница. Седмичен вестник. Ред. Т. Л. Байнгтон. Цариград, 1876-1878“. Протестантски религиозен вестник за пропагандиране на протестантизма в България, а чрез него и на англо-американското политическо и културно влияние. ↑

[123] Кримската война (1853–1856). ↑

[124] Вж. част III, бел. 130. ↑

[125] Другаде авторът бележи, че това свидетелство е останало в Диарбекир. Във втория дял има преписи от няколко свидетелства, подписани от диарбекирски заточеници, които удостоверяват, че действително поп Минчо и хаджи поп Димитър били ръкоположени за архимандрити, но и те нямат значението на първоизточен, автентичен документ. ↑

[126] В други източници се среща като йероманах Йовсиникия от София. По-вероятно се е казвал Йоаникий, както бележи поп Минчо, но и той не дава сведения във връзка с каква акция е бил заточен. В някои списъци се среща дядо Иваникий Величков от София, заточен в 1862 г., починал през 1875 г., но не е отбелязано, че е духовно лице. Може би се касае за него. ↑

[127] Навярно заточаването му е било в 1859 г., но е бил затворен още през 1850 г., след въстанието в Северозападна България. ↑

[128] Вероятно има предвид сръбското въстание от 1804–1813 г. ↑

[129] Султан Абдул Хамид II, царувал от 1876 до 1909 г., взел властта с подкрепата на либералните кръгове, провъзгласил конституция в 1877 г. — политическа маневра за проваляне на Цариградската конференция, а след това установил деспотичен режим известен като «кървавия султан». ↑

[130] Руският император Александър II, ползващ се с голяма известност сред българите поради току-що завършилата Освободителна война. ↑

[131] Авторът греши: първият български княз Александър Батенберг е избран в 1879 г. ↑

[132] Може би се касае за о. Пахомий Рилски, споменат по-долу, и за Ст. Костов-Пандурана или пък за Сава Костов от Търново, осъден във връзка с четите през 1868 г. ↑

[133] Братът на руския император, великият княз Николай Николаевич, главнокомандващ руските войски по време на Освободителната война. Авторът има предвид залегналата в член 17 на Санстефанския мирен договор клауза, според която се давала амнистия на политическите затворници. Поп Минчо тук и по-нататък неправилно титулува великия княз — цар. ↑

[134] Може би се отнася за споменатия вече Милош. ↑

[135] В други източници е посочено, че в Халеб имало между 40–60 български заточеници. Поп Минчо дава имената на 40. ↑

[136] Сербезов. ↑

[137] Гръцки крал от 1863 до 1913, именник в този ден. ↑

[138] В оригинала Коф. ↑

[139] По това време английска кралица е Виктория, царувала от 1837 до 1901 г.; през 1876 г. е провъзгласена и за кралица на Индия; авторът греши за годината на коронясването й; може би салютите са били по друг повод. ↑

[140] Спанудис. ↑

[141] В оригинала неправилно тук и по-долу — Истенхорк и Истенхорт. Отнася се заледи Емил и Странгфорд (7–1887), английска общественичка, посетила България с благотворителна мисия след погрома на Априлското въстание и по време на Освободителната война. ↑

[142] Братът на поп Минчо — Георги Кънчев. ↑

[143] Желеви. ↑

[144] Желеви. ↑

[145] За него вж. в част III. ↑

[146] Авторът предава неточно името на с. Лопян (Лопен), днес в Софийски окръг, и Лопянската планина — част от Стара планина. ↑

Географски словник[1]

Авджи Дуванджи (Авджи Дованджи), дн. Ловец, с. в Старозагорско

Австро-Унгария (Австрия)

Адатепе, дн. Остра могила, с. в Старозагорско

Аджемгьол (Аджем гюлю), езеро (?) край Диарбекир

Азаплий, дн. Свободен, с. в Старозагорско

Азия

Айданлий (Айдънлий, Айдалний), с. Зора, дн. присъединено към Стара Загора

Акбунар (Акбонар), дн. Бял извор, с. в Старозагорско

Акка (Ака, Аккя), гр. в Азиатска Турция, дн. в Израел

Акче Ибрям (Акче Ибрахим, Ибрахам), дн. Долно Белево, с. в Хасковско

Аладаалий (Аладъалий, Аладамий?), дн. В. Левски, с. в Старозагорско

Али Пухар (Али Похар), с. в Азиатска Турция, близо до Диарбекир

Антакия (Антаке; Антиохия), гр. в Азиатска Турция

Антиохийско езеро (Каз увасъ)

Арабаджиево (Арабаджцларкюю, Арабаджикьой, Рабаджиево, Карадаа-кююсю, Карадаа, Черногорско село, Попово), дн. Коларово, с. в Старозагорско

Арабаконак (Арабаконашки боаз, Арабаконашка клисура), дн. Ботевградски проход

Арабийска (Аравийска, Арабистанска), Арабска пустиня

Арабия, Арабски полуостров

Арабмахле (Арапмахле, Арапска махла), Чернево, дн. към Ракитница, с. в Старозагорско

Арапово, дн. Златовръх, с. в Пловдивско

Аргана Мадени (Аргана Мадеми), дн. Ергани, гр. в Азиатска Турция

Ардахан, гр. в Азиатска Турция

Ариматея, вж. Римя

Армения (Ермения, Велика Ермения, Руска Ермения)

Арнаутито (Арнаутето), с. в Старозагорско

Арпасую, дн. Арпа, р. в Армения

Атина, гр.

Атон (Света гора), дн. Агиос Орос, в югоизточния край на Халкидическия полуостров

Ахиево (Ахиеву, Ахиу), дн. Бъдеще, с. в Старозагорско

Ахтарин, с. в Азиатска Турция

Ахърито (Ахарито, Оборито, Кралево), дн. съставно на Загоре, с. в Старозагорско

Ашик Сенеклий (Ешек Сенеклий), дн. Кирилово, с. в Старозагорско

Баба Ески (Ески Баба), гр. в Одринска Тракия, дн. в Европейска Турция

Бабамахле, дн. Бащино, с. в Старозагорско

Багдад, гр.

Баглари (Баклари, Баклара), с. в Сливенско, изселено през 1881 г.

Бакаджик (Бакъджика, Бакъджиците), възвишение, югоизточно от гр. Ямбол

Балабанлий, дн. Едрево, с. в Старозагорско

Балъклий (Балаклий), дн. Руда, с. в Старозагорско

Бараклари (Балаклари, Балкаларе), дн. Пряпорец, с. в Старозагорско

Басра (Басора Бусра), гр. в Азиатска турция, дн. в Ирак

Батак, с., дн. град

Батаканлий (Баткалний, Баткалалий?), дн. Константиновец, с. в Старозагорско

Бахар Майтър, вж. Килид Бахар Майтър

Баязид, гр. в Азиатска Турция

Беброво (Беброва), с. във Великотърновско

Бейкьой (Бейюою), дн. Големанци, с. в Хасковско; или дн. Каравелово, с. в Ямболско; или изселено в 1885 г. до с. Сеймен

Бейлан (Билян), гр. в Азиатска Турция

Бели бряг, вж. Акер

Белово (Белюво), с., дн. гр.

Берковица, гр.

Бесарабия, истор. област между р. Днестър, Прут и Дунав, дн. в Молдава и в Украйна

Бештепе, дн. Пет могили, с. в Сливенско

Бириджик (Бериджик), гр. в Азиатска Турция

Бисмиля (Бисмилля), с. в Азиатска Турция

Битлиджа (Битлиджя), дн. Староселец, с. в Сливенско

Битоля (Манастир), гр. в Македония

Богданмахле, дн. Богданово, с. в Сливенско

Боджак (Буджак), с. или местност в Кюрдистан

Божи гроб, свещено място за християните в Ерусалим — дн. в Израел

Боздуванджий (Боздванджий, Буздванджий, Бозданджий, Боздуганово), дн. Грудево, с. в Старозагорско

Бояджии, с. в Ямболско

Браила (Браил), гр.

Будинград (Будимград), вм. Будапеща

Бузлуджа, дн. Хаджи Димитър, вр. в Стара планина

Букурещ, гр.

Бургас, гр.

България (Българско, Северна България, Южна България)

Бюлюджак, дн. Разделна, с. в Старозагорско

Бяло море, вж. Егейско море

Вавилон, античен гр. в Месопотамия, чиито останки се намират на югоизток от Бадгад

Ван, гр. в Азиатска Турция

Ван, езеро

Варна (револ. псевд. Еремия, Йеремия), гр.

Видин, гр.

Видраре, с. в Софийско

Влахия (Влашко), йсторико-географска област между Карпатите и р. Дунав в Румъния

Ворли (Орли), вж. Урли

Враца, гр.

Габрово, гр.

Гаджилово (Гаджилово, Гъджилово), дн. Гранитово, с. в Ямболско

Галиболу (Галибол, Гелиболу, Галиполи), гр. в Европейска Турция

Гложене (Гложане), с. в Ловешко

Голям извор (Извор), с. в Ловешко

Голямо Дуванджий (Буюк Дуванджий), дн. Пшеничево, с. в Старозагорско

Голямо Кадиево, дн. съставна част на Загоре, с. в Старозагорско

Гурбетито (Курбс гито), дн. Странско, с. в Хасковско

Гърци (Гръцко), дн. Градец, с. във Видинско Гърция

Гьокпала (Гюхпала, Гьохпала), дн. Михайлово, с. в Старозагорско

Гюнелий (Гюлений), дн. Любеново, с. в Хасковско

Гюнелий (Старо Гюнелий, Старо Гюнений), дн. Любенец, с. в Сливенско

Гюнелимахле (Гюленимахле, Гюленийската махала), дн. Любенова махала, с. в Сливенско

Гюргево, гр.

Гюрюджий (Гюреджий), дн. Преславен, с. в Старозагорско

Деве Барган (Деве Барганъ), село или теснина между Сакар и Родопите

Деве Бойну (Деве Богону), нос на Егейско море

Дервент (Дервеня), дн. Змейово, с. в Старозагорско

Дерекьой (Дерекюю), може би Горно Дерекьой, изселено сл. 1887 г. — Хасковско; или дн. Пет могили, с. в Сливенско

Деирзар (?), може би вместо Джизрс, дн. граничен град между Турция и Сирия [или Дейр ез-Зор?]

Джадъгьол, дн. Любеново, с. в Старозагорско

Джамбазито (Джамбазето), дн. Калояновец, с. в Старозагорско

Джар Мелек (Джеар Мелск), гр. в Азиатска Турция

Джуранлий (Джоранлий, Джюранлий), дн. Калитиново, с. в Старозагорско

Диарбекир (Диарбакър, Диярбекир, Момина старина), гр. в Азиатска Турция

Димотика, дн. Дидимотихон, гр. в Беломорска Тракия, дн. в Гърция

Добруджа (Доброджа), историко-географска област

Дряново, гр.

Дуванджий (вероятно Малко Дуванджий), Соколец, дн. присъединено към горно Ботево, с. в Старозагорско

Дунав, р.

Дунавски вилает

Дълбоки (Далбоки), с. в Старозагорско Европа

Егейско море (Бяло море)

Египет

Еледжик, част от Ихтиманска Средна гора; и връх със същото име, дн. връх Бенковски

Елена, гр.

Елхово, дн. Милево, с. в Старозагорско; или старото Четалтепе, дн. Елхово, с. в Старозагорско

Енгюр (Ангора), дн. Анкара, гр.

Енекчиево (Еникчиево, Инекчиево), дн. Кравино, с. в Старозагорско

Енибеглий (Енибиглий), дн. Кирилово, с. в Ямболско

Енимахле, Дебър, дн. присъединено към гр. Първомай

Епир, географска област в Северозападна Гърция

Епча, вж. Япча

Ерзурум (Ерзерум), гр. в Азиатска Турция

Ерусалим (Йерусалим), гр. в Палестина, дн. в Израел

Етрополе (револ. псевд. Драко), гр.

Ефрат, река, образувана от сливането на Мурадсую и Карасу (Карасую, Черна вода)

Ешек Сенеклий, вж. Ашик Сенеклий

Ечмиадзин (Ючмеезин), гр. в Армения

Желява, с. в Софийско

Замбур (Зомбур), с. в Азиатска Турция, близо до гр. Халеб

Зера (Цера?), с. в Азиатска Турция (?)

Златен рог, залив при Босфора

Извор, с. в Софийско; или Голям извор, село в Ловешко

Изиклери (Воловарено), дн. Воловарово, с. в Старозагорско

Измир (Смирна), гр. в Азиатска Турция

Индия

Ирибол (Игрибол), вж. Хайреболу

Искендерун (Скендерун, Скендерум, Александрета), гр. в Азиатска Турция

Каваклий, дн. Тополовград

Кавакмахле (Кавашка махала), дн. Тополяне, с. в Старозагорско

Казанка, с. в Старозагорско

Казанлък, гр.

Кайнак, с. в Азиатска Турция, близо до гр. Сиверек

Калофер, гр.

Кандия, дн. Хераклион, гр. на о-в Крит

Канлъхавшер, с. в Азиатска Турция

Караалий (Каралий), дн. Трояново, с. в Старозагорско

Карабунар, дн. съставно на Гълъбово, гр.

Карабурун, дн. Знаменосец, с. в Старозагорско

Караверлер (Караверлери, Каравелрели), дн. Малка Верая, с. в Старозагорско

Карагитлий (Карагетлий), дн. Еленино, с. в Старозагорско

Караджадаг, планина в Азиатска Турция

Караджалий (Караджелий), дн. Сърнево, с. в Старозагорско

Караджалово (Караджеолу?), с. в Пловдивско

Караджурун, с. в Азиатска Турция, към гр. Диарбекир

Караманлий (Карманлий, Караманлний), дн. Великово, с. в Старозагорско

Карапилит (Керапелит); дн. Мендикарово, с. в Старозагорско

Карлово, гр.

Карпусча (Карпухча), дн. Диня, с. в Старозагорско

Карс, гр. в Азиатска Турция

Катарбур, с. в Азиатска Турция, към гр. Диарбекир

Каяджик (Каежик), дн. Скалица, с. в Ямболско; или Каменец (Раковски), дн. присъединено към Димитровград

Кебикьой (Кебикюю), с. в Азиатска Турция, към гр. Диарбекир

Кечнлермахле (Кичилермахле), вж. Явузларе

Кешишдат (Гяурдаг), планина в Азиатска Турция

Килид Бахар Майтър (Майтар), дн. Еджеабат, укрепено селище на Дарданелите

Килифарево, с. във Великотърновско

Киспитлий (Киспетлий), дн. Караново, с. в Сливенско

Клисура, гр.

Коджакьой (Коджакюю, Коджяюою), дн. Сарая, с. в Пазарджишко

Козбунар (Косбунар), дн. Дълбок извор, с. в Пловдивско

Колена (Калена, Колено), с. в Старозагорско Копривщица, гр.

Кортен, с. в Сливенско

Кос (Коз, Коф?), остров в Егейско море

Котел, гр.

Крит (Кандия), остров

Кулели Бургас, дн. Питион, гр. в Беломорска Тракия, дн. в Гърция

Кумлуджа, дн. Крумово, с. във Варненско

Куртбунар, дн. Винарово, с. в Старозагорско

Куфалчево (Калфалчево, Калфачево), дн. Гледачево, с. в Старозагорско

Кушдоган, с. в Азиатска Турция, към гр. Диарбекир

Къкрина (Какрина), с. в Ловешко

Къкринско ханче, до с. Къкрина

Кършалий (Кършелий), дн. присъединено към Раднево, с. в Старозагорско

Кьосемахле (Кюсемахле, Кюсямахле), дн. Новоселец, с. в Сливенско

Кюрдистан, област, дн. в Ирак

Кютая (Кютай), дн. Кютахя, гр. в Азиатска Турция

Кючуклери (Кючюклери), дн. Бяло море, с. в Старозагорско

Кючук Хасан (Кючу Хасан), дн. Голямо Асеново, с. в Хасковско

Кючук Хасан теке (текеси), дн. Малко Асеново, с. в Хасковско

Ламбатлари, вж. Налбантлари

Лефеджий (Лифиджий, Лихведжий), дн. Априлово, с. в Старозагорско

Ловеч (Лович; револ. псевд. Иван Шишман), гр.

Лом (Лом паланка), гр.

Лопян (Лопен, Лопотина?), с. в Софийско

Лопянска (Лопотинска) планина, част от Стара планина

Люле Бургас, гр. в Одринска Тракия, дн. Люлебургаз в Европейска Турция

Лясковец (револ. псевд. Аспарух), гр.

Манджерито (Маджере, Маджерето), с. в Старозагорско

Майнаслий (Мъйнаслий), дн. Събрано, с. в Сливенско

Македония (Македонско), историко-географска област

Малко Дуванджий (Кючук Дуванджий), Соколец, дн. съставно на Горно Ботево, с. в Старозагорско

Малко Кадиево, с. в Старозагорско

Малко Тирфилий — вж. Тирфилий

Манастири български:

Араповски „Св. Неделя“, Пловдивско

Драгалевски „Св. Богородица“, Софийско

Казанлъшки женски „Св. Богородица“, Старозагорско

Капиновски (Капински) „Св. Никола“, Великотърновско

Лясковски „Св. Петър и Павел“ (Пстропавловски), Великотърновско

Мъглижки „Св. Николай“, Старозагорско

Плаковски „Св. Илия“, Великотърновско

Преображенски „Преображение Господне“, Великотърновско

Рилски „Св. Ив. Рилски“, Кюстендилско

Троянски „Успение Богородично“, Ловешко

Ямболски „Светитроицки «Света Троица»“, Ямболско

Манастири чужди:

Диарбекирски арменски

Диарбекирски католически

Диарбекирски източноправославен

Чарккьойски католически

Мардин (Мередин, Мирдин), гр. в Азиатска Турция

Марица, р.

Мармара, остров

Махала (Махалата), вж. Нова махала

Медина, свещен град за мюсюлманите, дн. в Саудитска Арабия

Мека, свещен град за мюсюлманите, дн. в Саудитска Арабия

Меричлери, с. в Хасковско

Мерсин, гр. в Азиатска Турция

Месопотамия, историко-географска област между Тигър и Ефрат

Мисилимм (Месилими, Мисилимито), дн. Християново, с. в Старозагорско

Митиризово (Мстиризово), дн. В. Левски, с. в Пловдивско

Могила (Мугила, Кавак), с. в Старозагорско

Москва (Москова), гр.

Мосул, гр. в Азиатска Турция, дн. в Ирак

Мраморно море (Мармара)

Муратлий (Моратлий), Кольо Ганчево, дн. присъединено към Стара Загора

Муратлъ Кьопеклий (Муратлъ Кюпуклий), дн. Кьопеклий, с. в Европейска Турция

Мусаче теке (Мусача теке, Мусаче?), дн. Калугерево, с. в Хасковско

Мусачево (Мусаче?), с. в Старозагорско Мустафа паша, дн. Свиленград

Муш, гр. в Азиатска Турция

Налбантлари (Ламбатлари), дн. Ковачево, с. в Старозагорско

Налдюкен (Налдикен, Нълдюкен), дн. Ковач, с. в Старозагорско

Никопол (револ. псевд. Ситомир), гр.

Ниневия, гр. в древна Асирия, дн. останки близо до Мосул

Нова махала (Махалата), с. в Старозагорско

Обруклий (Оброклий), дн. Оброчище, с. в Старозагорско

Одеса (Адеса), гр.

Одрин (Едирне, Едирня; револ. псевд. Гръмник), гр. в Одринска Тракия, дн. в Европейска Турция

Одрински вилает

Омарчево, с. в Сливенско

Опан (Упан), с. в Старозагорско

Орхание (Орхане; револ. псевд. Сарсаул), дн. Ботевград

Оряховица (Ряховица, Рахувица, Раковица), с. в Старозагорско

Осиковица (Осиково ?), с. в Софийско

Осъм, р.

Павлекьой (Павлекюю), дн. Пехливанкьой, гр. в Одринска Турция, дн. в Европейска Турция

Пазарджик (Татар Пазарджик; револ. псевдоним Докум), гр.

Памукчий (Памуклий), с. в Старозагорско

Панагюрище, гр.

Пандъклий (Пандаклий), дн. Лясково, с. в Старозагорско

Пантата, местност при Арабаконак

Папазлий, дн. Поповица, с. в Пловдивско

Париж, гр.

Перущица, с., дн. гр.

Петербург, дн. Санкт Петербург

Пиринчлий (Пиранчлий), дн. Златополе, с. в Хасковско

Пирне (Пирня), в Бургаско

Пишмана, дн. Разкаяне, с. в Старозагорско

Плевен (Плевян; револ. псевд. Любомир), гр.

Пловдив (Фюлбя, Филибе, Пловдюв; револ. псевд. Дилян), гр.

Поибрене, с. в Пазарджишко

Попинци, с. в Пазардшико

Правец, с., дн. град

Пранга (Прангата), дн. Патриарх Евтимово, с. в Пловдивско

Преведена (Приведена, Преведенска клисура), до Арабаконак

Предела, местност в Етрополския балкан

Раднемахле (Рахнемахле), дн. гр. Раднево

Разград (револ. псевд. Мирослав), гр.

Раковица (Ряховица), вж. Оряховица

Реселий (Рисилимий?), дн. Райново, с. в Хасковско

Рим, гр.

Рнмя (Ариматея), с. до гр. Ерусалим

Рисиманово (Ресиманово), с. в Старозагорско

Родос, гр.

Родос, о-в

Ромъня (Романя) народно наименование на Тракийската низина

Рупалия (Рупаля, Велика Ропалия), вместо Рупчос, област в Родопите

Румъния (Ромъния, Романия)

Русе (Рухчук), гр.

Русия (Велика Русия, Дядо Иван)

Ряхово (Оряхово, револ. псевд. Нотов), с. в Русенско

Сазлийка (Съзлийка), р.

Сакарлий, дн. Марково, с. Старозагорско

Салиба, с. в Азиатска Турция

Сан Стефано (Сан Стефан, Свети Стефан), дн. Йешилькьой, предградие на Цариград (Истанбул)

Саръсмаил (Саръсмаил), дн. Самуилово, с. в Старозагорско

Сахра, пустинна област (?) в Азиатска Турция

Свищов, гр.

Севлиево, гр.

Сеймен (Саймен), дн. Мирово, с. в Старозагорско

Сивирек (Сюверек, Сювер), гр. в Азиатска Турция

Синанкьопрю, с. в Европейска Турция

Скендерлий, дн. Петрово, с. в Старозагорско

Скендерун, вж. Искендерун

Сливен (Сливян), гр.

Смавлий (Смалвий, Малий), дн. Руманя, с. в Старозагорско

Смирна, вж. Измир

Сопот, гр.

Сорут (Сурут), дн. Навъсен, с. в Хасковско

София, гр.

Средиземно море

Средна гора, пл.

Стара Загора (Ески Заара, Ески Загра), гр.

Стара планина, вж. Балканът

Старо Гюнели, вж. Гюнелий Сърбия

Сюлмешлий (Сюлюмешлий), дн. Средец, с. в Старозагорско

Талашманлий (Талашмалий, Тълъшмалий, Тилашмалий), дн. Стрелец, с. в Старозагорско

Теке (Текета), дн. Богомилово, с. в Старозагорско

Тесалия, географска област в Северна Гърция

Тетевен (Тетевене, Тетевеня;) гр.

Тетевенски балкан Тигър, р.

Тилимен (Тилмен), с. в Азиатска Турция

Тирфилий (Терфилий), дн. Малка или Голяма детелина, с. в Старозагорско-Сливенско

Топракхисар, дн. Землен, с. в Старозагорско

Торлакмахле (Турлакмахле, Тарлакмахле, Турлашката махла), дн. Загорци, с. в Сливенско

Тракия, историко-географска област.

Трапезунт, дн. Трабзон; Требизонт), гр. в Азиатска Турция

Триест, гр.

Троян (псевд. Боян), гр.

Трънково, с. в Старозагорско

Трявна, гр.

Тулово (Туловото село), с. в Старозагорско

Тулча (револ. псевд. Рашомир), гр., дн. в Румъния

Тунджа, р.

Турну Мъгуреле (Турну Магуреле, Могилици), гр. в Румъния

Турция (Турско, Отоманска империя)

Търново (Велико Търново, револ. псевд. Асен), гр.

Търново Сеймен (Сеймен), дн. към гр. Марица

Тюркменмахле (Трюкменмахле), дн. Българене, с. в Старозагорско

Тюркмешлий (Трюкмешлий, Трикмешлий, Трюкмюшли), дн. Рупките, с. в Старозагорско

Узунджово, с. в Хасково

Узункюприя (Узункюпри, Узункьопрю), гр. в Одринска Тракия, дн. в Европейска Турция

Узун Хасан, дн. Тракия, с. в Старозагорско

Урли (Орли, Ворли), дн. Турион, с. в Беломорска Тракия, дн. в Гърция

Урфа (Едеса), гр. в Азиатска Турция

Хаавек (Халвек?), с. в Азиатска Турция

Хабеши (Хабиш?), с. в Азиатска Турция до гр. Диарбекир

Хаджи Айвали (Хаджи Айватлий, Хаджи Вътлий, Хаджи Иватлий), дн. Даскал Атанасово, с. в Старозагорско

Хаджи Елес, дн. Първомай, гр.

Хадъмкьой (Хадъмкюю), с. в Азиатска Турция

Хаинито (Хайнето), дн. гр. Гурково

Хайреболу (Ирибол), Игрибол, гр. в Европейска Турция

Халеб (Халеп), гр. в Азиатска Турция, дн. в Сирия

Хамзалари (Хамзаларе), дн. Борилово, с. в Старозагорско

Хасково (Хаскьой; револ. псевд. Цоко), гр.

Хауран (Харам, Аарам), област в Азиатска Турция, дн. в Сирия

Хиек, с. в Азиатска Турция, до гр. Урфа

Химитли (Имитлий), дн. Ясеново, с. в Старозагорско

Хрищени (Хрищене), с. в Старозагорско

Цариград (Стамбол, Стамбул, Станбол), Истанбул, гр.

Цера, вж. Зера

Цита, с. в Азиатска Турция, към гр. Диарбекир

Чавлакьой (Чавлакюю), дн. Стамово, с. в Старозагорско

Чанаккале, гр. в Азиатска Турция на Дарданелите

Чанакчийски лъджи, дн. Ягода, с. в Старозагорско

Чарккьой (Чараккюю), с. в Азиатска Турция, към гр. Диарбекир

Чаталджа (Читалджа), гр. в Одринска Тракия, дн. в Европейска Турция

Черкезкьой (Черкезкюю), с. в Европейска Турция

Чериково (Чиреково), дн. съставно на с. Садовец, Плевенско

Черково (Чарково, Чарков), дн. съставно на Братя Кунчеви, с. в Старозагорско

Черно море

Чираджий (Чараджий, Чораджий), дн. Борово, с. в Старозагорско

Чирпан (Чарпан, Черпан; револ. псевд. Борич), гр.

Читалий (Чаталий, Чисталий?), дн. Плоска могила, с. в Старозагорско

Чорлу (Чорла), гр. в Европейска Турция

Чохлаково (Чухлаково, Чофлаково), дн. Яворово, с. в Старозагорско

Чунгюш (Чюнгюш), с. в Азиатска Турция, към гр. Диарбекир

Шамлий, дн. присъединено към Горно Ботево, с. в Старозагорско

Шаркьой (Шаркюю), гр. в Европейска Турция

Шахпазлий, дн. Ястребово, с. в Старозагорско

Шебиш, с. в Азиатска Турция, към гр. Сиверек

Шеримет (Шермет, Ширимет), дн. Столетово, с. в Старозагорско

Шипка, с., дн. град

Шумен (Шумян; револ. псевд. Крум), гр.

Юнузбюкю (Юнусбюки), Йорданово, днес присъединено към гр. Марица

Юрчий, Любеново, дн. квартал на гр. Първомай; или дн. Млекарево, с. в Сливенско

Ючмеезин, вж. Ечмиадзин

Явузларе (Яузларе и Кичелермахле — Яузларе), дн. Козаревец, с. в Старозагорско

Якер, вж. Акер

Ямбол, гр.

Янаклари (Янъкларе, Янъклари Кюмюрджи?), дн. Ново село, Старозагорско

Янтра, р.

Япча (Епча), дн. Тихомирово, с. в Старозагорско

Яръм Бургас, с. в Европейска Турция

Съставила К. Възвъзова

Консултант Петко Груевски

[1] Съдържа имената на географските обекти, включително и на манастирите, без тези с ограничено локално значение и неотъждествените. Подредени са азбучно според употребяваната форма в онази епоха; в скоби са отразени вариантите, срещани в ръкописа; следва новото наименование (когато обектът е преименуван, без да са правени препратки от днешното към старото име). За българските села е дадена принадлежността им към днешния окръг, а за чуждите — някакъв друг ориентир, когато е било възможно. Известни обяснения има главно за някои градове в Турция и Близкия изток. Препратки са правени само в редки случаи. ↑

Речник[1] на редки, остарели, диалектни, чужди думи и изрази

Съкращения

араб. — арабски

армен. — арменски

бълг. — български

гр. — гръцки

древн. евр. — древноеврейски

диал. — диалектни

ит. — италиански

кюрд. — кюрдски

лат. — латински

нем. — немски

перс. — персийски

рум. — румънски

рус. — руски

татар. — татарски

тур. — турски

тюрк. — тюркски

унг. — унгарски

фр. — френски

Използвана основна литература

Арабско-русский словарь, сост.: проф. Х. К. Баранов, ГИИНС, М., 1958 Българско-турски речник, А-Я, изд. НП, С., 1979, съст.: С. Р. Демирев, М. М. Мехмедов

Български тълковен речник, съст.: Л. Андрейчин, Л. Георгиев, Ст. Илчев, Н. Костов, Ив. Леков, Ст. Стойков, Цв. Тодоров, ДИНИ, С., 1955

Българско-турски тематичен речник, съст.: Х. М. Сюлейманова, изд. Софийски университет „Кл. Охридски“, С, 1981

Българско-турски речник, съст.: Б. Недков, С. Бакладжиев, С., 1964 Българско-турски речник, съст.: Н. Ванчев, Ю. Керимов, Г. Класов, Стр. Николов, Тр. Попов, турс. част под редакцията на Т. Делиорман, а българската част и като цяло под редакцията на акад. Ст. Романски и Ст. Илчев, БАН, С., 1961

Българско-персийски и персийско-български тематичен речник, съст.: Дж. Саяр, Софийски университет „Кл. Охридски“, С., 1983

Древнотюркский словарь, сост.: В. М. Наделяев, Д. М. Насилов, 3. Те-нишев, А. М. Щербак, ИЯ, АН, СССР, ИБАН, С., 1961

Кратък речник на исторически, юридически думи и термини, местни и лични имена, съст.: Г. Гълъбов. — В: „Извори за историята на българското право“, т. 1, изд. БАН, С., 1961, с. 318–328

Нов турско-български речник, съст.: И. С. М. Хазимов, 2 изд. Варна, изд. „Светлина“, 1940

Osmanlıca-Türkçe, Sözlük, derleyen: M. N. Özön, İnkılap ve Aka Kitabevi, İst., 1959

Персидско-русский словарь. ГИИНС, Москва, проф. Б. В. Миллер, 1960 Речник на българския език, т. 1–6, съст.: Н. Геров, фототипно издание, изд. БП, С, 1975–1978

Речник на редки, остарели и диалектни думи в литературата ни от XIX и XX век, съст.: Ст. Илчев, А. Иванова, А. Димова, М. Павлова, под редакцията на Ст. Илчев, Институт за български език, изд. БАН, С., 1974

Речник на чуждите думи в българския език, съст.: д-р Ст. Младенов, изд. Хемус, второ допълн. издание, С., 1943

Речник на чуждите думи в българския език А-Я, съст.: Ал. Милев, Б. Николов, й. Братков, четв. прераб. и допълн. издание, изд. НИ, С., 1978 Речник на срещаните османотурски думи и термини, съст.: Стр. Димитров. — В: „Османски извори за историята на Добруджа и Североизточна България“, изд. БАН, С., 1981, с. 375–391

Руско-български речник, съст.: Г. Бакалов, изд. НИ: С., 1951 Румънско-български речник, съст.: д-р И. Пенаков, Ж. Райнов, Г. Паун-чев, под редакцията на акад. Ст. Романски; Ст. Илчев, ИБЕ, ИБАН, С., 1962 Словарь современного русского литературного язмка, т: 1–17, ИРЯ, АН СССР, М.-Л., 1950–1965

Терминологически коментар, съст.: И. Т. Татарль — В: „Варна 1444“, ДВИ, С., 1969, с. 521–530

Турско-български речник, съст.: Н. Ванчев, Г. Гълъбов, Г. Класов, Тр. Попов и В. Шанов, под редакцията на акад. Ст. Романски, второ стереотипно издание, изд. НИ, С., 1962

Турецко-русский словарь Türkçe-Rusça sözlük, сост.: А. Н. Баскаков, Н. П. Голубева, А. А. Кюмилева, К. М. Любимов, Ф. А. Салимзянова, Р. Р. Юсупова, редакт.: 3. М. 3. Мустафаев, Л. Н. Старостов, ИРЕ, М., 1977 Турецко-русский словарь, сост.: Д. А. Магазаник, изд. второе, ОГИЗ, М., 1945

Френско-български речник, съст. проф. Бл. Мавров, изд. НИ, С., 1959

Этимологический словарь тюркских язмков, сост. Э. В. Севортян, ИЯ, АН СССР, изд. „Наука“, М., 1980, т. В-Д

Osmanlıca-Türkçe, Sözlük, derleyen: M. N. Özön, İnkılap ve Aka Kitabevi, Genişletilmiş, 3. baskı, İst., 1959

Türkçe-Sözlük Hatırlayanlar: M. A Agaka, N. Artam, Prof. H. Eren, prof. Dr. S. Sinanoglu vs., 6. Baskı, TDK, TDKY, Ankara, 1979

А

аази (от аза — араб.) — членове на съвет, комисия и др.

авгорато (от авготар, гр.) — сушен, пресован хайвер

авджилък (тур.) — ловуване

агалари (тур.) — господа, господаро, държавни служители, началници в Османската империя; офицерски чин

агъл (тур.) — кошара; заградено място за доботък, овци, кози и др.

адамлък (араб.-тур.) — човещина, човечност, добрата, порядъчност; прен. изразява ирония

адет (араб.) — обичай, навик; нравствени принципи, правила

аджаип (араб.-тур.) — чудноват, особен

аджемия (араб.) — неопитен, неловък, новак

аджемка (араб.-бълг.) — вид горна дреха от шаяк

адъ, ади (от ада, тур.) — острови

азапбашия (араб.-тур.) — боец, началник на род военно или полицейско поделение, селскостопански работник, бабалък и девер про сватбено шествие в Източна Мала Азия, Диарбекир и другаде

аздисам (тур., от азмак) — буйствам

азмак (тур.) — тресавище, мочурище, канал, пресъхнал водоем, локва

айва (тур.) — дюля

айгър (тур.) — нескопен жребец за разплод

айлък (тур.) — месечна заплата

айранлъ (тур.) — гневен, сърдит, яростен (прен.)

акантии (тур.) — течения

акатис (гр.) — вид богослужебна песен, изслушвана от богомолците прави

ала браца (рум.) — под ръка

ала-вера (тур.) — букв. вземане-даване; прен. размирици, метеж, бунт

аладжа балъ (балагъ, тур.) — пъстърва, пъстра риба

алан (тур.) — площад

аландисал (вер. от еглендисва, тур.) — развличал се; преп. отплеснал се

алафранга (фр.) — европейско; френско

алах билер (тур.) — Бог знае

алексам (от гр. алакса) — сменям, променям, в см. вземам си изпита и преминавам към нов урок

алест (тур.-бълг.) — червеникав; алест кон — червеникав кон

Али Осман девлети — държавата на Османската династия

алта кал ма (тур.) — не оставай отдолу

алтълък (тур.) — 1/6 парична единица

алтън (тур.) — жълтица

алтъпатлак (тур.) — шестпатронен пистолет, барабанлия

алъш-вериш (тур.) — търговия, покупка-продажби

алъшверишчии (тур.) — търговци

алян гьорен (араб.-тур.) — вижте ме

аман (араб.) — ох, ой Боже, помощ, пощада

аман, агня деспоте (араб.-гр.) — ой, пощада, свети владико

аманет (араб.) — залог, знак, белег

аман-заман (араб.) — помощ, веднага помощ

аман йолдум — Боже, загинах; на помощ, загивам

амилета (от амеле, араб.) — работници

аминджии (от амин, ст.-евр.) — момци, коледари, изпълняващи песни и отправящи пожелания, благословии

анаджим (тур.) — майчице

ара ер (от йер, тур.) — промеждутък; разстоянието между две или няколко неща

ара ерда (тур.) — помежду тях; в промеждутъка

арг (арк, тур.) — оросителен или напоителен канал; вадичка, приток на река

аргати (гр.) — селскостопански работници; наемни земеделски работници, ратаи

аргос (гр.) — църк., отстраняване на духовно лице от служба, временно или постоянно, поради провинения

ардъч (тур.) — хвойна

аретлък, аретлик (от ахиретлик, ахретлик, араб.-тур.) — побратим, осиновен сирак

аретлишество (араб.-бълг.) — побратимство

арка (тур.) — гръб; поддръжка, покровителство

аркалия (тур.) — с гръб; който има гръб, подкрепа, опора

аркан (татар.-тюрк.) — въже или прът с примка на края

артак (тур.) — вече

артиса, артисали (от артмак, тур.) — остава излишен, в повече

аркъръ (от айкъръ, тур.) — противоречащ в противовес; напреко; пряко; пресичане, преграждане на нещо

архитектон (гр.) — архитект; строител

арш (от марш, фр.) — марш; тръгвай, потегляй, махай се

аслани (от аслан, тур.) — лъвове

аслъ (араб.-тур.) — основание, същност, произхождение, оригинал; достоверност; наистина, именно, всъщност

асмалък (тур.) — лозница

ат (тур.) — кон, ездитен кон; жребец

аттарма (от актарма, тур.) — прехвърляне

афион (гр.) — опиум; прен. растението хашиш, мак, от което се произвежда опиум

ахрет (араб.) — задгробен живот

ахчия (тур.) — готвач

ахчилък (тур.) — гостилничарство

аша кортармас (тур.) — не му изнася, не му отърва

ашик (от ашък, араб.) — влюбен, влюбена

аязмо (араб.) — кладенец или извар, считан от ромеите за свещен

Б

баба̀ (тур.) — татко, отец, баща

Бабаалие (прав. Баб-ъ али, араб.-перс.) — Високата порта, сиреч правителството на османската държава; зданието в Истанбул, където се е помещавало правителството

бабам (тур.) — прен. байно, татенце, баща ми

бабамъз (тур.) — нашият баща

баджи (тур.) — по-възрастна сестра; дойка; благоверна съпруга, жена

баждарница (перс.) — място, в което е вземан налог от товарни кервани, внесени стоки за продан по суша или море

байновата булчица (бълг.) — невестулка

бактисало (от бъкмак, тур.) — омръзнало, дотегнало

балъкчия (тур.) — рибар

бамбашка (тур.) — съвсем различно; другояче

бангър-бангър (тур.) — реве, вика с глас; прен. плаче, викайки

барабар, берабер (пере.) — заедно; еднакво, равно

баращисат (от баръшмак, тур.) — ще се споразумеят; ще сключат мир; прен. сдобряват се

баре, барем (перс.) — поне

барсара (от балсъра, тур.) — мана

бастисали (от басмак, тур.) — нападнали, внезапно нахълтали

батал (араб.) — стар; изоставен

баталясал (от батак, батмак, тур.) — заблатясал; напуснат, изоставен, запустял; възм. е да има връзка и с батал (араб.)

батмам (тур.) — мярка за тежест от 2,5 до 10 кг

батърдиса, батърдисах (от батърмак, тур.) — потопих; потопиха; прен. опропастих, разорих

башка (тур.) — друго, отделно

башладисувам (от багашламак, тур.) — опрощавам

башове (тур.) — от баш-глава, т. е. ръководители

бая (от баягъ, тур.) — доста, значително

бебери — бобри

беганова майка — майка на беглец

беглик (тур.) — годишен данък върху овцете и козите в турско време

бегликчибашия (тур.) — началник на събирачите на данъка за овцете и козите; прен. откупчик на данъка беглик

бедел (араб.) — стойност, цена; откуп; замяна

безистен (перс.) — голяма сграда, често сводеста, с търговски магазини

беки, белки (тур.) — може би

бекир (от бакир, араб.) — момиче, девица

бекрия (араб.) — пияница

беледие сандъкяр (тур.) — общинска каса

беледие сандъкяр беглиши (тур.) — бегликът за общинската каса

беледие сандък меджлиси (тур.) — съветът на общинската каса

белекчета (от билек, тур.) — белезници

белким (тур.) — нима, дано

беллемя (от беллеме, тур.) — потник под седло

белли (тур.) — ясно, очевидно

беллия (тур.) — известен

бениш, биниш (тур.) — широка мантия, кавалерийска форма

бербант (перс.) — разорен; мръсник, мошеник, негодник

бербатин (от бербат, перс.) — мръсник, нечестивец, лош, прахосник

берия — средства, събирани от населението на община, черква и др.

бешлик (тур.) — вид турска монета от 5 гроша — 1/5 парична единица, състояща се от пет части

бигим (тур.) — вид форма, облекло

бикчия (тур.) — пъдар

билерин (от билка) — лекуващ с билки; билкар

билец — мирянин, светско лице

билюк, бюлюк (тур.) — стадо, черда, чета, дружина, отред; началник на военна или полицейска единица, група

билюкбашия, бюлюкбашия (тур.) — глава на чета, войвода, началник на отряд; син. къраасъ, който събира данъци (същият понякога натоварва заптиетата да събират данъци)

бинбаши (тур.) — майор

бинлик, билник (тур.) — стъклен съд за вино и ракия

бираз (тур.) — малко

бир да (тур.) — въпреки че, ако, нищо че

бир даха (тур.) — повече, вече

бир кирет (тур.-араб.) — веднъж, първо

бодка (бълг.) — малка, малоценна пара

бозалък (тур.) — пасбище

бозугун (тур.) — разгром

бой (тур.) — ръст

болджа (тур.) — много, достатъчно

бостан (перс.) — зеленчукова градина, нива, засята с дини и пъпеши

боцка — бод, острие

браканъсъ (тур.) — оставете

бракма, диал. (тур.) — нещо негодно, раздрънкано

брантия (тур.) — нещо вехто, износено, изпочупено, остаряло; прен. за прехвърлила възрастта жена

бръсна — перна, метна, шибна

буа (от Бога, тур.) — бик

бубалък (от бабалък, тур.) — тъст; баща на съпругата

будаляхме (араб.-бълг.) — будалкахме; прен. чудехме се

бу дур (тур.) — този е

бунар (тур.) — кладенец; извор

буранхана (перс.) — навес

бурдел, диал. (от бордей, фр.-рум.) — ниска, схлупена къща; изба, зимник, кръчма

бутуни (от бютюн, тур.) — нещо пълно, голямо, цяло

буюр (тур.) — заповядай

бързал — място, където течението на реката е бързо

бюзюк (тур.) — дупе; завършек на дебелото черво; нещо свито; вид музикален инструмент; прен. смелост, дързост

В

валелик (от валилик, араб.-тур.) — вилает, област; резиденция на управителя на държавно-административна област; управление на област

валиде султан (араб.) — майка на султан

валия (араб.) — управител на област, на вилает

вампор, диал. (от вапор, ит.) — параход

ван кьопе (от кьопек, тур.) — куче

вапсам (гр.) — боядисам; прен. закъсам го

вардар (от вардър, тур.) — има

варехме се — надпреварвахме се, надбягвахме се

варкам — бързам; препускам, тичам

векилин (тур.) — пълномощник, управител

венчан девер — кум, кръстник

веранетия (от виран, виране, перс.) — стара сграда, руини

веси (рус.) — мери, тегли, увесва

вѐте — отвяване, веене на зърнени храни

виранлък (от виран, перс.) — запустяло място със стари постройки

владало, владала — документи за притежаване на имот; нотар. актове; документи

влял, диал. — влязъл

волмаз, диал. (от тур., от олмаз) — не стана, не бива

волници (от волник) — свободни; доброволци

волу джамиси (от улу джамиси, тур.-араб.) — голяма джамия

ворадисахме (от угрумак, тур.) — попаднахме, натъкнахме се

ворман, диал. (от орман, тур.) — гора

ворман-папаз — див поп

връшляк — върхари, клони на дървета; насечени дърва от шумак, от храсти и др.

втелясвам — сполитам, става нещо лошо

втищи — буби, буби за коприна; гъсеници за коприна; втищено семе

втрапарча, диал. — хващам ненадейно

втрапчовам (вер. от втрапя) — вмъквам, вкарвам, вкопчвам, въвирам

вула (гр.) — писмено разрешение за черковен брак

въспяваме, диал. — успяваме

вътъли — бръдила на тъкачен стан, набръднила, набръдник

Г

гавазин (от кавас, араб.) — пазач, куриер, разсилен, телохранител при високопоставсни лица в легации, посолства, патриаршии и др.

гаджали (тюрк) — хулно название у българите на турците

гаджал такъмъ (тюрк.-араб.) — гаджалски дрехи, турски дрехи, такъми

гадиха ни — ругаха ни, кориха ни, обиждаха ни

гази-хакъ (араб.) — право на победител във война за ислямска вяра; победител

гайда балдъранова — вид гайда, навярно с мундщук от балдъран — растение с кухо стъбло

гам (араб.) — печал, скръб

гамотрънливо (нав. от гр. гомото) — прил. с ругателно значение

гаргалък, гъргълък (тур.) — отвърстия за поставяне на гилзи

гардианбашия (фр.-тур.) — началник на надзирателите

гариб, гарип (араб.) — странник; страдалец

гега — дълга овчарска тояга с кука за ловене на овцете за краката

гегалия — човек с вид тояга, с гега; вид дълга арнаутска пушка

гедже (тур.) — нощ

гедже хърсъзъ (тур.) — нощни крадци

гем (тур.) — дълъг ремък на юзда

герджик (тур.) — хубав, строен, напет

герен, герени (от геран) — ниско място край река; пасище; кладенци с климало и ниски места край вода, река; прен. за низък, долен, лош човек — упарди герени

гермя (тур.) — навес

геч (тур.) — късно

гечердисам (от гечирмек, тур.) — да надяна; да прекарам

гечиндя — от геченлерде, геченде, тур.) — неотдавна, преди известно време

гечит (тур.) — проход; прен. мост, преход

гечмя (тур.) — на преминаване, на презряване

гиди (тур.) — сводник, подлец, мерзавец; възклицание с оттенък на укор, упрек, закачка

гит селяметлем (араб.-тур.) на добър път; върви с добро

главеж, диал. — годеж

главям, диал. — ценявам, наемам; годявам; оглавявам; стоя начело

глик, диал. — глиган

глушина — вид плевел по посевите, предимно по житата из нивите

гнеосува се, диал. — ядосва се, гневи се

гошоглави, диал. — гологлави

градище — място, гдето някога се е намирало поселище, твърдина; развалини на град, укрепление, замъци и други постройки; град, голям град; сграда от стена или плет, стобор, тръне, изкоп и др.

гъжва — връзка на главата; при мюсюлманите — чалма; тюрбан; връзка от пръчки и други растения за връзване на вратник и др.

гъмнаха (нав. от гъмжа) — загъмжаха; прен. нападнаха

гьобек (тур.) — букв. корем; прен. коляно, степен на кръвно родство

гьове (от гювей, тур.) — зет

гьоджаля (тур.) — едва, с големи усилия

гьол (тур.) — езеро, блато, тресавище; затлачено място, мочурище

гьотеря (тур.) — безразборно, всичко заедно, накуп; на един път; на едро

гювде (тур.) — туловище; гръдната част на човек

гюзлюме (тур.) — тестено ядиво, подобно на поничка, пържено в масло, сладко или солено

гюз хапуз (тур.-араб.) — под наблюдение; прен. домашен арест

гюмрук (лат.) — митница; мито

гюмрукчибашия (лат.-тур.) — началник на митница

гюнделик, гюндюлюци (тур.) — надници

гюрлюк (тур.) — вер. въртоп; канавка (?); още — храст

гюрук (от кьорюк, тур.) — духало; ковашки мех; подвижно покривало на файтон

гючли (от гьочли, тур.) — преселници

гяур (араб.) — неверник, немюсюлманин, християнин, презрително название на българите по време на османското робство

гяурлук (араб.-тур.) — неверничество, безбожие; място или страна на неверници, на немюсюлмани, християни и др.

Д

даалия (от даглъ, тур.) — планински обитател; прен. груб, недодялан

даалак (тур.) — планина, планински места

даваджия (араб.-тур.) — ищец, претендент

давия (араб.) — дело, процес

дагарджък (тур.) — каса, обща каса, кожена чанта; прен. глава

даг капусу (тур.) — вратата, която гледа към планината

далляя (тур.) — вид мярка

дам, дамче (тур.) — обор; покрив

дамазлък (тур.) — отглеждани вкъщи породисти животни

дамла (тур.) — капка, пръска; парализа на сърцето; мозъчен удар; апоплексия

данак (тур. дана) — теле, юнче, биче

дангули (тур.) — дълги и високи хора; прен. глупави, будали, ахмаци; т.нар. анадолска войска, обикновено конна, прехвърляна в балканските и други владения на османската държава

дарджик (от дагарджък, тур.) — торбичка от мека кожа; кесия

дар дунадя (тур.-араб.) — в тесния свят; в краткия живот

дармадан (тур.) — разхвърляни, в безпорядък, разпилени

дармон — рядко решето за пресяване на жито; частица

даулджии (тур.) — тъпанджии

даяк (тур.) — бой, телесно наказание; подпора, опора; тояга, тояга за наказание

даян (тур.) — търпи, изтрай, трай

дебой (от депо, фр.) — склад на оръжие и барут

девебагрътан (тур.) — стръмен път; букв. който кара камилите да реват

деве бого (от бок, тур.) — камилско лайно

деве хамам (тур.-араб.) — банята при местността Камилите

дедиклери (тур.) — така наречени

дедимизден калмаа (тур.) — останали от дедите ни

делибаши (тур.) — букв. луди глави; участници в авангардни военни или полицейски части, конни или пеши

дели-зорна (тур.-перс.) — безумно, безразсъдно, лудо, безпаметно

дембел (от тембел, тур.) — лентяй, мързеливец

демирджия (тур.) — железар

демирлии (тур.) — железни; е железа; хора, носещи нещо, направено от желязо

демир-тепелия пищов — пистолет е желязно петле; с гребен

денк (тур.) — съразмерно; равномерно; уравновесено; вързоп; прен. удобно

дервиш-баба — отец дервиш, духовник от религиозна мюсюлманска секта

дерат козел — вид гимнастическа игра, изпълнявана на лост и др., като се хващат за него е ръцете, повдигат си краката и се прекарват между ръцете

дервент (перс.) — проход, дефиле; крепост

дерменджи, дерменджия (тур.) — мелничар, воденичар

десятък — данъкът от зърнени и други храни, събиран от османските власти

дечолия — дечурлига, деца

джабар (араб.) — притеснител, насилник; строг човек

джададжия (от джадъ, перс.) — вампирджия, лице, което се занимава с прогонване на вампири, духове

джадия (перс.) — вещица; магьосница; вампир; прен. блудница, долна, лоша жена

джемадан (перс.) — вид сукнена дреха без ръкави като жилетка, шарена и с гайтани от сърма

дженабетлик (араб.-тур.) — проклетия, оскверняване, лошотия

джендем (от джехенем, араб.) — ад, пъкъл

джендемоса (от джехенем, араб. и бълг. суфикс) — да отиде в ада; прен. да се махне

джепкен (тур.) — чепкен; вид горна дреха, къс кафтан с дълги разрязани ръкави

джигери (перс.) — дробове

джинджилик (араб.-тур.) — духове; светът на духовете

джилан-касра (тур.-араб.) — малка антилопа

джилани (от джейлани, тур.) — антилопи; газели

джинс (араб.) — род, вид; порода

джирмят (от джириме, араб.-тур.) — глобят

джоб (перс.) — къса и дебела тояга

джобар (араб.-бълг.) — който е за джоба; прен. алчен

джондра (гр.) — бъклица

джубе (араб.) — дълга горна дреха; мантия; калугерско джубе

джувап (араб.) — отговор

джумбюш (перс.) — веселба, развлечение

джумук (тур. от чубук) — прът, дървен или железен; млад клон; дълго цигаре; морс. допълнителните греди, издигнати върху основните

джурнаджъ (от зурна, перс.) — свирач, музикант на вид музикален дървен инструмент с мундщук, подобен на кларнет

джусурутлук (от джесаретлик, араб.-тур.) — смелост, юначество

диарбекир чебъна (нав. от чъбан, тур.) — цирей, сир. диарбекирски цирей

дибидюс (тур.) — до дъно; букв. до равно дъно; докрай, съвсем

диван-чапраз (перс.-тур.) — чинно, с почит

дивит (араб.) — метална кутия за пера, с мастилница на края, писмен прибор

дизгини (тур.) — дълги ремъци на юзда за управляване на коне

диз-дизя (тур.) — коляно до коляно; близко

диканя (гр.) — приспособление за вършитба с волове или коне от сковани дъски с набити остри кремъци

дикисам (гр.) — подарявам

дилдъл (от дегилдир, тур.) — не е

динислямска (от араб.) — религиозно-мюсюлманска; ислямска религия

дип (тур.) — дъно; твърде, много, съвсем и т. н.

дирман (перс.) — сила; лек, лекарство

дискос (гр.) — метално блюдо за нафората при богослужение или за събиране помощи в църква; прен. събиране помощи в църква; поднос

диш-калцуни (тур.-ит.) — високи обувки от аба, подобни на ботуши; дълъг външен мъжки чорап; назъбени калцуни

дишиндрик, диал. (тур.) — оглавник, юлар, повод. Използва се в съчетание — като издаване на тайна — „да си изплюй дишиндрика“

диш-парасъ (тур.) — букв. зъбен данък, парите, които плащали християните на османците след угощение при техните посещения

диш-хакъ (тур.-араб.) — букв. зъбно право, т. нар. данък, средства, вземани след нахранването на османските служители от християните

доб, долаяндь (тур.) — изцяло наоколо

дова, дува (от дуа, араб.) — молитва към Бога

доладжак (тур.) — пълна чаша питие, с ракия или вино

домуз хериф (тур.-араб.) — човече свиня

достом (перс.-тур.) — приятелю

драгинко, диал. — девер, по-млад от съпруга

драгоманин (фр.) — преводач в държавно учреждение, легации и посолства; водач на роботници жетвари; прен. застъпник, пълномощник на някого

дребници, диал. — вид круши (нав. диви круши)

дръндар — който бие памук, вълна, ерина

дувар (тур.) — стена, зид

дунанма (тур.) — увеселение; тържество, шум, глъчка

дупа — кафена чаша със спиртна напитка

дур атма (тур.) — стой, не хвърляй

дурдум (тур.) — спрях

дурунуз (тур.) — спрете, стойте, почакайте

дутлук (тур.) — черници; черничева градина; място с черничеви дървета; също дотлук, диал.

дъргел — дръг, дърг; едро царевично стъбло

дърми — дрипи, багаж

дълдърма (от далдърма, тур.) — отведено и заровено в земята клонче, за да пусне корен

дючелии диарбекирски (от дюшмек, тур.) — изпадналите в Диарбекир; прен. диарбекирските заточеници

дюгюнджибашия (тур.) — главатар на сватбарите

дюлбен, дюлбенче (от тюлбент, тур.-перс.) — тънък памучен плат за забрадки; забрадка и др. от такъв плат

дюлгер (перс.) — зидар, строител

дюната (араб.) — земята; светът; вселената; прен. човечеството; животът

дюн ерен (от дюгюн, тур.) — участник в сватба

Е

ебеди менфи (араб.) — вечен заточеник, заточеник до живот

егда — свада

егрек (тур.) — лятна кошара за овце на полето, на нивите и другаде

едар (нав. от едер, тур.) — струва; прен. да се равнява

едепсиз (араб.-тур.) — неморален, непристоен, пропаднал

едирнели (от Едирне, т. е. Адрианопол) — одринчани

екин (тур.) — посеви, житни посеви, зърнени храни

екмеке масраф (тур.-араб.) — разноски за хляба

ектения (гр.) — вид молитвва при християнско богослужение, произнасяна гласно и провлечено

елендисувам (от еглендже, тур.) — забавлявам

ем (от йем, тур.) — зоб

емения (йемени) — вид леки обувки и пантофи; вид плат за завиване на главата

емза (араб.) — подпис

емляк (араб.) — мн. ч. от мюлк, земи; недвижимо имущество, собственост на недвижими имоти; прен. облагане на недвижими имоти с данък

енжил вокомасъ (от окумасъ, араб.-тур.) — четене на евангелие

енизаралия (тур.-бълг.) — новозагорски

енфе, емфе (енфие, араб.) — тютюн за смъркане

епитрахил, патрахил (гр.) — свещеническа одежда, която се слага на шията при служба

епитроп (гр.) — църковен настоятел; училищен настоятел; прен. добряк, добродушен човек

ептез (от абдест, перс.) — религиозно умиване на мюсюлманите

ербап (араб.) — вещ, майстор в работата си; компетентен; специалист

ерина — вълна от агне или овца, стригана наесен втори път; вид козина

ериф (от хериф, араб.) — неодобрително — тип, субект; човек; младеж

ермелици (от йирмилик, тур.) — османски монети от 20 пиастра или 20 пари

есвац урниер (арм.) — Бог да ни благослови

етек (тур.) — пола; прен. целуване на коляно

ефенделък (гр.-тур.) — благородничество, господарство, деликатност, изтънченост; прен. превзетост

ешек-ериф (тур.-араб.) — прен. магаре недно — за човек с непристойно държане и поведение

ешек-дженнити (тур.-араб.) — магарешки рай

ешек-пезевенк (тур.-перс.) — магаре-сводник; подлец

ешек-семселеси (от силсиле, араб.) — прен. магарешко родословие

ешкин (тур.) — път, вървеж

З

заброндил (вер. от забродвам, забродувам) — броди, забродил

завалла (араб.) — бедняк, нещастник, странник, горкият

завракчия (от заврак) — долапчия; заврак още значи едната половина на прозореца

загелпен — заплетен, забъркан

заимин (от заим, араб.) — владетел на зиамет, ленно владение

зам, зам да (съюз, остар.) — за да

замандалявам (от мандал, араб.) — затварям вратата с дървено или желязно мандало, със заключалка

заметеризи — скри се

зангош (от зангоч, арм.) — църковен слуга и звънар

зар, заре, зари (от зира, перс.) — нима, тъй като, поради това, ето защо, защото

зарар (араб.) — пакост, вреда; нарушение

засевки — обредно сеене брашно за сватбен хляб

заструг — малък кръгъл дървен съд с похлупак; захлупци

заход — запад; залез; нужник; клозет

зеде (от зияде, араб.) — повече, много, излишек, увеличение, нарастване

зенгии (от юзенги, тур.) — стремена

зере гиди (перс.-тур.) — защото, иначе, негодник

зехир (перс.) — отрова

зокумче (араб.) — олеандър

зорлен — вж. зорлям

зорлям (тур.-перс.) — насила, насилствено

зулум (араб.) — насилие, потисничество, притеснение, несправедливост

зурнаджия (перс.-тур.) — свирач на вид зурна, дървен кларнет

зюмре (араб.) — група; клас, разред, категория; вид шапки

зюрт (от зюгюрт, араб.) — бедняк, голтак, слаб, изнемощял

зюртлюк (араб.) — бедност, недоимък, изнемощялост, беднотия

зян-зебил (перс.) — пропаднало, изгубено

И

изблягам (от изблизвам) — излизам; прен. промъквам се

изгаврен — изскочил

издюдюнчен, диал. — повреден, изроден

изин (араб.) — разрешение; отпуск

изкилкала — станала килава, изтърсила, разпръснала, смъкнала, объркала; смъкване на нишки на кълбо, вретено

измошичица, диал. — изтощаваща

изчевъркахме (от човъркам) — с човъркане изваждам нещо; прен. намиране на нещо ненадейно; изпивам, изпразвам нещо, което е било в съд, бутилка и т. н.

изчегърихме — измъкнахме се, отклонихме се изюм (от юзюм, тур.) — грозде

икилик (тур.) — двойник, съименник; монета от два гроша; две оки, два килограма

икиндия (тур.) — след пладне, към 16–17 часа; времето на третата молитва по исляма

илан балъ (гъ) (тур.) — змийорка; вид риба

илач (араб.) — лекарство, лек

имдат (араб.) — помощ, съдействие, поддръжка, подкрепление

имдаде (имдадие, араб.) — помощ, спомагателни средства, спомагателни изземвания на впрегатен добитък — коне, магарета, волове; на транспортни средства — коли; събиране на допълнителни данъци; реквизиция

имриндисам (от имренмек, тур.) — завиждам; прен. силно желая

ингилишка (от ингилиз, англ.) — английска

инкяр (араб.) — отхвърляне, отрицание, отказ, отричане

инсан (араб.) — човек, хора, люде

исири (от исир, араб.) — роби; пленници; неволници

истиндак (истинтак, араб.) — разпит, дознание

истиндакчия (араб.-тур.) — следовател

истер истемес (тур.) — волею-неволею

ит мегдан (тур.-араб.) — кучешко сборище, площад

ихтибар (араб., итибар) — уважение, зачитане, чест, кредит; не действителната, а определена стойност, цена

ич кородъ (тур.) — като червей отвътре

ичтирдиса (от ичмек, тур.) — накара го да пие

ишалла (от иншаллах, араб.) — дай Боже

ишеретен (вер. от ишарет, араб.) — таен знак; хитър, дяволит

ишкиря (от ашикяре, перс.) — явно, открито

ишлеме (тур.) — ръчна изработка

ишумик (тур.) — извара

ишур (от юшюр, араб.) — вид данък; една десета част; данък от земеделските произведения, мн. ч. ашар

ищах (араб.) — апетит, охота, желание

Й

йени папаз (тур.-гр.) — нов поп

йовтено, диал. — евтино; прен. лесно, без затруднения

йоклама (тур.) — проверка, преглед

йормак, диал. (вер. от ярвак, тур.) — падина, ров, канавка

йорф (араб.) — обичай, традиция; заплашване, угроза; прен. страдание

К

кааза, каза (араб.-тур.) — стара административна единица, околия в османската държава

кабадаѝ (от кабадайя, тур.) — човек, който се облича наперено, конте; наперени момци

кабарджик (тур.) — плюска; прен. беда

кабахат (араб.) — вина, простъпка, провинение, престъпление

кабзамал (араб.) — посредник, прекупчик, търговец

кабил (араб.) — възможност, допустимост

кабулил (от кабул, араб.-бълг.) — приел, съгласил се

кавак (тур.) — топола; прен. вид игра — ходене на ръце с изправени нагоре крака „като топола“

кавали (тур.) — вид пушки, нар. кавал тюфек, с цев без нарези

каварма (от кавурма, тур.) — мръвки, изпържени в собствената си мас

каве дермени (араб.-тур.) — мелничка за мелене на кафе

кадар (араб.) — около, до

кадълък (араб.-тур.) — административно-съдебна единица, обикновено поделение на санджаците в османската държава; в кадълъка са били обособявани всякакви територии в зависимост от нуждите: градове, градчета, селища от санджаци и др.; прен. за изразяване на далечни разстояния

кадъ-баба (араб.-тур.) — отец съдия

каз (тур.) — гъска, употр. и като прозвище

каздиса (тур.-бълг.) — ядоса се, разсърди се

каз увасъ (каз йувасъ, тур.) — гнездо на гъски

казъм (къзъм, тур.) — дъще моя

каил (араб.) — съгласен, склонен

каин (от хаин, араб.) — предател

каймакамин (араб.) — началник на каза (околия); подполковник; временно изпълняващ някаква служба; заместник

каймед кьосеси (перс.-араб.) — ценено, уважавано кьосе

кайнак (тур.) — извор, кладенец

какава (нав. от каканиже) — кудкудякане; прен. глъчка, шумно веселие

какавиш гьовеси (бълг.-тур.) — какавишки зет

калабалък (тур.) — тълпа, мнозинство

калеверти (гр.) — вер. подмазвачи

калеибенджиите (араб.-перс.-тур.-бълг.) — затворниците в крепостта; осъдените на затвор в крепост

калекатури, диал. — карикатури

калем (араб.) — молив, перо; каменен молив за плоча; цев за навиване на прежда; цев

калесам (гр.) — каня на сватба, на празник

калески, калесарници (гр.-бълг.) — калесари, хора, които канят гости и участници в тържества и др.

калимера (гр.) — добър ден; развалям калимерата — развалям приятелството, скарвам се

калкан (тур.) — щит; вид риба; прен. стена на сграда без врати и прозорци на границата откъм друг парцел или двор

калник — вид риба

калтак (тур.) — вид седло; непристоен човек

калтату, калитате (гр.) — кръстник

калцуни — високи обувки от аба; дълги вълнени мъжки чорапи

калъчли (тур. от кълъчъ) — който носи сабя

камбур (тур.) — гърбав

камъш (тур.) — тръстика

кана̀та (тур.) — ритла; още крило на птица, на прозорец или врата

каната (гр.) — гърне, кана, съд

канатлия (тур.) — с крила — за птица и др.: за човек — бърз, неуловим; за каруца, кола — ритли

кан ахчасъ (от акча, тур.) — кръвнина, сума за изплащане за убит в замяна на смъртна присъда

кандил (араб.) — кандило; кьор кандил — мъртвешки пиян

кандилавтин (кандилонафт, лат.-гр.) — който пали кандила в църква; кликач

кандисам (от канмак, тур.) — съгласявам се, покорявам се, разбирам; прен. омръзва ми, насищам се

кандърдисам (от кандърмак, тур.) — убедя, склоня

капада (от капъда, тур.) — на вратата

капаклия силяхлък (тур.-араб.) — патронташ с капак, захлупак

капан (тур.) — уред за хващане на птици, животни; клопка, уловка; място за затваряне на изпуснат добитък

капасъзин (тур.) — бездомник, безработен, без служба, хайта, нехранимайко, скитник

капистра — верижка и оглавник за кон, бивол или вол

каптардисам (от капатмак, тур.) — да приключа, да уредя сметките и т.н.

капот (фр.) — наметало с качулка; женска шапка

капти фирон (нав. къпти фираун) — фараонски копти, цигани

капу (тур.) — врата

капула (гр.) — задна част на кон, магаре и др., на която може да седне втори ездач

капъджъбаши (тур.) — началник на пазачите на вратите на двореца и др.

караекин (тур.) — черна пшеница

каракабзалия (тур.-араб.) — нож с черна дръжка

карапезевенк (тур.) — черен сводник, подлец, негодяй, мерзавец

карар (араб.) — решение; прен. ред, състояние

карашик (тур.) — смесен

кардаш (тур.) — брат, приятел

карекла (гр.) — стол

карландисам (от кърланмак, тур.) — излизам по къра, по полята

карландясам (от кахърланмак или от карламак, араб.-тур.) — при първия случай би имало значение на разтъжа се; при втория — ядосам се, избухна

карпуз (тур.) — диня, любеница

касатура (тур.) — войнишки нож; щик

кат (тур.) — етаж; слой, ред

катана, кадана (унг.) — висок, едър кон; прен. висок мъж или жена

катехизис (гр.) — кратък курс по християнската вяра във форма на въпроси и отговори; популярно ръководство по известна наука, изкуство или занаят

катизма (гр.) — всяка една от дванайсетте части на псалтира

катил (араб.) — убиец; престъпник

каук (от кавук, тур.) — висока шапка, син кюляф; в словосъчетание се използва за предаване на действие на мошеник, двуличник, като каук сал-ламак и др.

кауля (от кавул, тур.) — думам; договарям се, хващам се на бас

каунчета, кавунчета, диал. — пъпеши

кауш (тур.) — килия, помещение в затвор, в полицията

качардисам (тур.) — изпусна; загубя ума си; скришом да прекарам, да прехвърля нещо

кашмер (араб.) — присмехулник, клоун; присмех, подигравка, срам

кащяло, диал. — как така

каяфет (от къяфет, араб.) — външен вид; прен. одежди

кебе (тур.) — късо вълнено наметало

кез (тур.) — мерник на пушка, вземане на прицел

кезаплия (араб.) — лъжлив

кезаплия (перс.) — хим. азотна киселина; прен. избухлив, ядовит, размирен, бунтовен

келдани, кюпюляни, хасанисти — източни народности и сектанти

кекя (тур.) — тепкав, заекващ

кемане (перс.) — цигулка; прен. глава

кемерлия (от кемер, перс.) — пояс; арка, свод; падина; гърбав

кемерлия мост — сводест мост

кене — шита или оплетена украса на риза, сукман и др.

кеневир (тур.) — коноп; конопена тъкан

керата (гр.) — рогоносец, сводник; прен. животно; също обувалка; хулна дума, означаваща немирник, нехранимайко

керве — кум

кертми (от кертик, тур.) — изрязани вдлъбнатини в дърво или мертеци, за да се захванат едно в друго, при градеж

керхана (перс.) — работилница; работно място; млекарница; прен. мандра; още публичен дом

кесаджии (тур.) — разбойници, които ходят по пътищата, обират или убиват.

кесим (тур.) — нещо, сметнато общо, наето изцяло, на откуп, на аренда; още зона, участък

кескин (тур.) — остър, лют

кесме (тур.) — ковашки чук, с който се обработва желязото

кесмик (тур.) — бита, едра слама, плява

кестисвам (от кесмек, кесилмек, тур.) — преставам, спирам, отпадам

кетап (араб.) — книга

кетапсъз (араб.-тур.) — неграмотен

кефил (араб.) — гарант, поръчител

кефлия (араб.) — в добро настроение

кефилияме (араб.-перс.) — документ за поръчителство, предоставяне на гаранция

кефим гелеим (кейфиме, гелейм, араб.-тур.) — да бъда в добро настроение, кейфим гелсин — да ми дойде настроението

кефири (от кяфири, араб.) — неверници

кече-харсъз (кечи харсъзъ) — крадец на кози

кеша (от кесе, перс.) — кесия, кесия с пари; една кесия съдържа 300 гроша

кешиш (перс.) — монах, калугер, поп

кея, кехая (от кехая, перс.) — управител, иконом; старейшина; председател на занаятчийска организация в миналото; прен. който се меси в работата на други

кибин — част от подаръците при женитба, които се дават за премяна на булката

киле (араб.) — мярка за зърнени храни и др., от 40 до сто и повече литри

килитчия (тур.) — ключар; майстор на ключове

килиндро — вал, с който очукват царевицата на валчесто нещо, като трупи на дърво, цилиндър

кими, диал. (тур.) — някой; понякога; или, било

кимин (тур.) — на кого

киминя (нав. от кин, перс.) — спорна

кираджия (араб.-тур.) — платен извозвач на хора и стока, обикновено с каруца, кола и др., наемател, арендатор

кириш, диал. (тур.) — греда

кирия (от кира, араб.) — наем

кирякица (гр.-бълг.) — госпожа

кистмета (вер. от кисца, рус.) — четки

кич (от кечи, тур.) — коза

кишати (вер. от киши, кишат, араб.) — хора, люде

клангучкам, диал. (вероятно от кланям) — кланям, люлея

клапи — дървени или железни скоби за ръцете, заключвани с катинар

клашник, диал. — горна дреха без ръкави от груб вълнен домашен плат; прен. за случаи, когато се замисля нещо лошо

клефтита (от клефтен, гр.) — хайдути; крадци

климия (нав. от климийка) — чертичка; дърветата встрани на колата, които държат ритлите; клечка в края на ос, за да не излиза колелото, край, осник

клуп, кулуп (тур.) — дръжка; прен. примка, обръч

клюмкьове (нав. от юонк, перс.) — водопроводни тръби

клюнк (юолюнк, перс.) — вид търнокоп

кобилня (вер. от кобел) — ведро, ведрица, кобилица; корито, копаня; прен. нещо издълбано, нещо огънато

коджа (тур.) — стар, възрастен; доста време; голям; много

коджакефалия (тур.-гр.) — с голяма глава

кодошка (тур.-бълг.) — сводничка; подстрекателка

колагасъ (тур.) — военен чин в султанската армия, между капитан и майор

коладжии — пазачи, надзиратели

колай, колайлък (тур.) — леснина, начин, средство

колак (тур.) — ухо; кравай; прен. бряг, рид

колендрик — колендро; колелетата на каруца; колесник; колесник за вършитба; прен. за нещо лошо, за нещастие

колендро (гр.) — вид растение

комка (от лат. комунико — приобщавам) — причастие

кондисам (от конмак, тур.) — отсядам

кондили (гр.) — пъпки, възпаление на кожата

коноша-коноша (тур.) — разговаряйки

конушмак (тур.) — разтваряне; приятен разговор

конущисвам (от конушмак, тур.) — разговарям

копой (тур.) — ловджийско куче

копринени махрами — кръстат копринен плат с ресни за забраждане, за покриване на главата; изобщо кърпи за глава, за лице, за изтриване на ръцете

кория (тур.) — гора

коруджия (тур.) — горски пазач; горска стража; еничарин, останал на местожителство след свършване на службата му

косар (рус.) — косач

косар — птица, кос; в словосъч. изразява страх, уплаха

косилка — коса за косене

костаначка — костяница, костенурка

костел, диал. (от кост) — кокал, кост

кочеджик (тур.) — издълбана задна част на самара

кочия, диал. — вер. вид тояга; прът

кошовница — вид плетен хамбар, обор

кошку (тур.) — бдителност, нащрек

кошкулу (тур.) — който се съмнява, тревожи, безпокои, вълнува; бдителен

коялнълък (нав. коюнджулук, тур.) — овчарство

крам, диал. — крада

кротмач (нав. от закротя, кротна и суф. мач) — човек, който закротя овци; овчар

крътми, диал. — бретон, вид прическа

ксена-ксена-ксена (нав. от гр.) — чужд; прен. не зная

ктитор (гр.) — основател или дарител на храм

кудрет халвасъ (араб.-тур.) — халва за сила; небесна мана

кузум (тур.) — агънце мое; прен. приятелю, мили мой и т.н.

куладжия (араб.-тур.) — този, който работи на кулата; пребиваващ или затворен в кула

куля (от куле, араб.) — кула; висока и тясна каменна или друга постройка в крепост, при сгради за военна, надзорна или друга цел — за часовник, за охрана на чифлик, за камбана и др.

купак, копак, диал. (от купа) — купа или място, където се струпват купи

курбан (араб.) — жертва; жертвено животно; вид ядене

курдисвам (от курмак, тур.) — навивам; строя; прен. сядам, настанявам се

курт бюлмеси (тур.) — вълча делба

курт каранлъ (тур.) — вълча тъмнина; прен. голям мрак

кушуджулук (тур.) — конни надбягвания

къздърма (тур.) — яд, сръдня, раздразнение

къзълджа (тур.) — вид жито, червенка

кър (тур.) — поле

кърагасъ, къраасъ (тур.) — началник на полската охрана

къраларъ — мн. ч. на кърагасъ, началниците на полската охрана

кърдаа (тур.) — на полето

къръм (тур.) — изтребление, клане; сражение, битка

кътък (тур.) — вид млечен продукт

къшла (тур.) — зимна кошара за овце вън от селището; пристройка за зимуване на полето; казарма

къщник, къщница — стопанин(ка) на дома; къщовник(ца)

кьопоолу (от кьопек и оглу, тур.) — кучи сине

кьор кандил (тур.-гр.) — мъртвешки пиян

кьорпеливи, диал. (от кьорпе, тур.) — млади животни, сукалчета; за нивите — рано узряващи

кьосе кеяларъ (от кяхя, перс.) — икономи, упълномощени да гледат някаква работа

кьоселе (тур.) — груба кожа; нещо кожено

кьошк (перс.) — вила; вилна сграда; предна отворена покрита част на къща; лека дървена постройка в лозе, градина, нива и др.; беседка

кьошкяр (перс.) — човек, който поддържа кьошк; прен. постройка на нивата, полето

кюлаф (от кюлях, перс.) — калпак; продълговата шапка

кюллюк (тур.) — мястото, където се изхвърля пепелта и боклукът; пепелник; в смисъл на отходно място

кюмби (нав. от кюмбет, перс.) — навес или постройка със закръглен покрив, нещо като кубе; прен. шатри; също — вид печки

кюпрю, кюприя (тур.) — мост

кюрк (тур.) — кожа, дреха от кожа

кюския (тур.) — дебела тояга, сопа

кюскюня (тур.-бълг.) — разсърден, обиден, скаран

кючек (тур.) — вид ориенталски танц

кючек уюну (тур.) — танцът кючек

кючек хавасъ (тур.-араб.) — вид музика за кючек

кючук байрам — букв. малък празник; празникът Рождество Христово

кязим (араб.) — който владее гнева си; собствено име

кяр (перс.) — печалба, доход

Л

лале (перс.) — железен кръг, който се е слагал на врата на престъпници, затворници; вилообразно земеделско оръдие за събиране на плодове от дърветата

лапчини с галаджи (араб.-тур.) — пантофки, обувки от мека кожа

лахна (от лахана, гр.) — зеле

лахъми (от лагъм, араб.) — канали, подземни сводове

лингури (рум.) — цигани, които правят дървени лъжици и др.; разкарват и разиграват мечки; скитници

лобут (тур.) — къса дебела тояга; прен. бой, пердах, наказание

лозинка (нем.-рум.) — тайна условна дума или съчетание от букви; парола, шифър, буквен ключ за разчитане на шифър

лъджа (от ълъджа, тур.) — топъл минерален извор

М

мааш (араб.) — заплата; месечно възнаграждение; прен. пенсия

мадан бюлю, бюлюгю — маданска част

мадем (араб.) — предвид на това, ако, щом

мазгал (тур.) — тесен отвор, отвътре по-широк, отвън тесен, по крепостни стени или сгради за стрелба; бойница, амбразура

мазма (от мазбата, араб.) — протокол

маймунсуратлия (тур.-араб.-бълг.) — с лице на маймуна

максус (от махсус, араб.) — специално, нарочно

малаци (тур.) — тюрмета, телета

малджия (араб.-тур.) — притежател на имущество, състояние, богатство, стока; прен. търговец на стока и имущество

малама — название на златна лира; прен. нещо златно, много хубаво

малмюдюрин (араб.) — управител на финансите

малта (нав. от малтъз) — подвижно огнище с крака и скара

мами, диал. — гръд на жена

манафин (от манаф, тур.) — малоазиатски турчин; търговец на плодове и зеленчуци

манда (тур.) — бивол; манда гиби — като бивол; манда бозалъ — биволски пасища, стърнища

мандаджи (тур.) — биволар

мандра (гр.) — работилница за преработване на мляко

мандра кьопе (гр.-тур.) — мандренско куче

мараза̀ (тур.) — разпра, свада

маремщина — цирей на корема; болест по слабините

марзаванско (от марда, тур.) — негодна стока, животно и др.

мармародено — неясно, замъглено

мархули — пипка се, премята в ръцете си нещо

мартори (от мартири, гр.) — свидетели; мъченици

масаре (араб.-тур.) — обсада, обсадени

маскарлък (араб.-тур.) — безобразие, низост, шутовство

матема (гр.) — урок, сюжет

мат и маскара (араб.) — посмешище, шутовство; безобразие; очерняне

махле-бокана (от бок, тур.) — букв. на махленското лайно; прен. на махленския боклук

махмудие — златна монета от времето на османския султан Махмуд II; по-късно се използва като златно украшение

махмурлук (араб.-тур.) — още опиянен, състояние след пиянство, непълно изтрезняване

мацък топрак — калното землище, калната земя

меджидие (араб.) — название на сребърна монета от 20 куруша; а също — на златна монета от една някогашна лира

меджидие чейре (меджидие чейреги, араб.-перс.) — четвърт меджидие от жълтица; название на сребърна монета от 5 куруша

меджия (от меджани, араб.) — нещо безплатно и безвъзмездно извършено; обща взаимна и обикновено колективна работа. При османското владичество насилствен труд по няколко дни в седмицата без заплащане в ленните, чифликчийски и други земи, осигуряване чрез извъникономическа и пряка принуда. Това се практикувало особено през напрегнати сезони на работа, често в християнските почивни и празнични дни. Някои я свързват с думата имедже

меджийлен (араб.-тур.) — чрез меджия, сиреч безплатен труд, даром; с ангария

мезлиш, меджлис, мезлич (араб.) — събрание, заседание, съвещание, среща; в по-ново време — парламент, палата; мезлиш ааларъ — мезлишки аги, участници в общинските съвети

мекере (араб.-тур.) — подлизурко, подлец

мекере бейгири (араб.-тур.) — товарен кон

мемлекет (араб.) — страна, край; прен. родно място, град, село, район, област, отечество

мендиз (нав. от мюхендис, араб.) — инженер; прен. пътен техник

мераз, диал. (от мирас, араб.) — наследство

мераклия (араб.-тур.) — любопитен, любознателен, проявяващ интерес, наклонности към нещо

меркезат (араб.) — център, центрове

мерлем, мерлям (евент. от мегер-лем, перс.-тур.)- нима; навярно; само; а; но; даже; ако не; а пък то

мермер (гр.) — мрамор

мертек (тур.) — греда

мерха (навярно мерхаба) яху — здравей хей

мерхамет (араб.) — състрадание, милост, жалост, пощада

месал (лат.-гр.) — грубо платно за увиване на хляб и др.; кърпа от дебело платно; бохча; кесия за пари от груб плат

метани, метанета (гр.) — поклони; прен. уважение, преклонение

мечит, мечет (от месджит, араб.) — малка джамия, в която се извършват ежедневните мюсюлмански молитви, без петъчната — обикновено махаленски храмове

меша (от меше, тур.) — дъб

меше кьол — баскъ кебаби (тур.-араб.) — кебап на жар от дъбово дърво; прен. бой с дъбова тояга

меше копаран джинси (тур.-араб.) — букв. от рода на такъв, който пречупва дъб; як, здрав, силен; прен. зъл; лют, буен, сприхав

мешелик (тур.) — дъбова гора

мешин, мешина (тур.) — обработена, ощавена, тънка кожа; прен. корем

мешлина, диал. — кожен съд за вода, мях; прен. корем

мешовица, диал. (от меше, тур.) — буковица, букова тояга

миллет (араб.) — народност, нация, народ

милтезимин (от мюлтезим, араб.) — лице, което събирало данъка десятък в османско време

милязимин, мюлезимин (от мюлязъм, араб.) — стажант, кандидат за вакантно място; лейтенант-офицер

минтан (от минта, перс.) — къса горна дреха с ръкави

мир (съкр. от емир, араб.) — началник, военачалник, управител, губернатор; бей, понякога даже владетел

миралай (араб.) — полковник

мисалец, мисилец — вкусно, сладко, хубаво вино

мисир (от мъсър, араб.) — царевица, кукуруз

митириз (перс.-тур.) — окоп

мукавит (араб.) — твърд, устойчив, съпротивяващ се

мукайет (араб.) — акуратен, внимателен, прилежен

мукайит (араб.) — зарегистриран

мукалит (араб.) — шеговит, смешник, дяволит

мукалитен (араб.) — подражаващ, имитиращ; комедиант; човек, който обича да се подиграва и шегува

мукна — вмъкна, вкара

мумбареклендисувам (араб.-тур.-бълг.) — благославям; показвам уважение, почитание

мунасип (араб.) — подходящо, благовидно, уместно

мунафлък (араб.) — клеветник, клеветничество, подстрекателство

мурат (араб.) — желание, искане, намерение, стремление

мурафет (араб.) — умение, майсторство; прен. непристойно поведение

мури — част от стомаха на преживни животни; сирище, шерден

мурка (диал. от муркам се) — гмурка; прен. потапя си лицето и главата в питие

муска, муски (араб.) — амулет, талисман, съдържащ написана молитва или заклинание за предпазване от беди или за изпълнение на желания; загубил си муските — загубил си ума

мутвак (араб.) — кухня

муфти (от мюфит, перс.) — муфта, безплатно, даром; нахалство

мухарабе (араб.) — бой, схватка, сражение, война

мухтар, мухтарин (араб.) — кмет; старейшина, който се занимава с административните и други въпроси на поселището

мъзга — сокът под кората на дървото; прен. буйна кръв, младост

мъшък, диал. — мъжки

мюзевирлик, мюзевирджилък (араб.-тур.) — доносничество, клеветничество, лъжа; кпюкарство, подстрекателство, интригантство

мюдже (перс.) — радостна вест; бакшиш за известието

мютесарифин (от мутасаръф, араб.) — управляващ, иконом; собственик на имот; след танзиматските реформи в XIX в. — управител на административна единица между виалет и каза (околия)

мюфтия (араб.) — висше мюсюлманско духовно и длъжностно лице с право да дава доктринерски тълкувания по въпросите на религията, правото и др.

мюхетишин (от мюфетишин, араб.) — инспектор; ревизор

Н

набрусили — набрулили; прен. нахвърлили се върху някого, раздрусали

навлун (гр.) — наем за кораб; стойността на пътуването на пътник с кораб

назлъм (перс.-тур.) — кокетка; драга, ненагледна, галена

назъри (араб.) — министри, наблюдатели, надзиратели, нагледвачи

налбант (араб.-перс.) — ковач, подковач

налъм (араб.) — чехли с дървени подметки, дървени сандали, дървено ходило с кожена, гумена лента за над пръстите и пр.

намаз (араб.) — мюсюлманска молитва, изпълнявана 5 пъти в денонощието, която се състои в извършването на известни действия и произнасяне на части от корана

намазкалдиса, калдисува (от кълмак, тур.) — изпълнявам мюсюлманска молитва, извършва намаза

наргиле (перс.) — специално приспособление за пушене

наргиле такъмларъ (перс.-тур.) — принадлежностите на наргилето

нар-руху (от руху, перс.-араб.) — есенция от нар

насълсънъз (тур.) — как сте

натутласкат — наблъскат

наустница — клеветница, клепачка; наустница — църковна книга часослов; наустничар — изпълнител на църковни книги като наустница

нахтар (от анахтар, гр.-тур.) — ключ

немазгенски (нав. от намаз, араб.) — място, къдсто се е извършвало мюсюлмански молебен

нефер (араб.) — човек, индивид; боец, войник

низам (араб.) — ред, строй, уредба; прен. редовна войска

никясахме (от никях, араб.) — венчахме

никяф (от никях, араб.) — венчавка

нине джанъм (тур.-перс.) — бабке, душичке моя; диал. „нине“ има значение и на майка

нишадърруху (армен.-араб.) — амониев хлорид, амониев разтвор

нишан (перс.) — знак, белег, признак; още личба, знамение; прен. годежен дар

нищелки — нити, нишки

новачко — млад, неопитен, младок

нурията (от нур, араб.) — нав. осветена вода

О

обаберкувам — пообарам, опипам, претърся

обавил, диал. — забавил

обружен, диал. (от обръжвам) — въоръжен

обрус — къс плат за изтриване на лицето и ръцете; кърпа, пешкир; прен. плат с образа на някого

обрусен — оклюмал, натъжен; обрулен, ожулен

общак — църковна книга с богослужебни песни в чест на Богородица и на други светци — Минея общая

огрибка — вид сечиво за огребване на нощтви; вид кирка

ока (араб.) — мярка за тегло, равняваща се на 1,283 кг

окроп — греяно сватбарско вино

оксанче — връхче на клон [или ясеново дърво]

олур-алмаз, диал. (тур.) — за всеки случай, за случайни неща, напразно

онбашия (тур.) — десетник, ефрейтор

онекилици (оникилици, тур.-бъл.) — дванадесетици, вид монети в османско време

отпус — свършване на литургия

оттебери (тур.) — тук и там; това-онова; дребни неща

отхаждал, диал. — отивал

офикие (от офикия, гр.) — титла, отличие на духовник поради усърдие в службата

охохоолар (нав. от охол и огулларъ) — надменни, охолни синове

очан кушу (от учан, тур.) — хвърковата птица, птица

П

пазвантин (перс.) — нощна стража на пазар, часовой, пазач

палан (перс.) — вид меко седло

палабуюклия (тур.) — човек с гъсти, дълги и извити, засукани мустаци

палас, пюлюс (тур.) — дребни остатъци от дрехи; прен. скъсани дрехи, дрипи; прен. веднага

пали (от пала, тур.) — вид саби; конски чул; парцали, дрипи; вид кормчийско весло

пангар (ит.-гр.) — масичка при входа на черква, където продават свещи и държат дискосите

пандавуз (нсм.) — хаймана, скитник, безделник

панджар (араб.) — цвекло

папазлък (гр.-тур.) — попуване, попщина, попско облекло; може да има значение на място, където се намират попове

папаз яхнъсъ (гр.-перс.) — попска яхния, месно ястие, приготвено с пържен лук

парагьоз (перс.-тур.) — алчен за пари; сребролюбец

паралия — софра, трапеза

парамия (гр.) — четиво от Стария завет

парастас (гр.) — молитва за помен на починал; панихида

пармак (тур.) — пръст, палци

пармаклък (тур.) — решетки; решетъчна ограда

парти (нав. от пари пъртъ, тур.) — стари, вехти дрехи и неща

парчихме (тур.-бълг.) — разделихме

пасрак — вм. пастрок

пат (гр.) — дървено легло, одър

патове — патици

пахар (лат.-рум.) — вид кана или чаша; дълбока паница

пезевенк (перс.) — сводник; подлец, мерзавец, негодяй, нечестен, долен човек

пейгамбер (перс.) — мюсюлм. религ. пророк, посланик, избраник

пенджури (от пенджере, перс.) — прозорци

ператник — голям котел, в който топлят вода за пране

пердя (от перде, перс.) — завеса; прен. кърпа

перинч халвасъ, диал. (перс.-араб.) — оризова халва

перперкат — разпиляват, бягат

пешин (перс.) — предварително

пешукюр нааме (прав. тешеюорнаме, араб.-перс.) — благодарствено писмо

пещимал (перс.) — кърпа за завиване или прикриване на тялото, обикновено в баня; прен. кърпа за глава, за намятане на врата като шал и др.

пеядехаскери (перс.-араб.) — пехотна войска

пѝлят — въдят се, развъждат се

пинтийска (от пинти, тур.) — скъперническа

пирдав — перушина

пирдов карашък — смесен с перушина

пиростия (гр.) — скара с крака за подлагане на съдове при готвене; триножник, тачан; прен. лека жена

пишкюн (тур.) — дъсчена поставка за дърва

пишман (перс.) — разкаяние, отричане, отказване

плоти обрезание — религиозен обред на отрязване на предната част на кожата на мъжкия полов орган на момчетата към 10-годишна възраст, приет в юдейския и мюсюлманския църковен култ

плъст, плъстчица — вълнена постилка

побащим — възрастен човек, който замества свекъра при сватбата

повтаксали (от повтаксувам, диал., гр.) — обещали, пообещали

поган — мръсотия, миша мръсотия; нехристиянин

подиктисал (от дикилмек, тур.) — изправил се, изпъчил се

подперизи (от путперест, перс.) — идолопоклонници

подперизлик (перс.-тур.) — идолопоклонство

покефлиндисам (от кейф, араб.) — добивам настроение; прен. напивам

полез — първо посещение през деня, за което се вярва, че носи сполука или несполука

полис (гр.-тур.) затвор

понделик — надница

пооходена — обходена, преиздумана, в см. попреминала, не в първа младост

поранки — сутрин рано

посрешка — посрещане

пос, постове (от пост, перс.) — кожа, шапка от овча кожа

пош (от пошу, тур.) — копринена кърпа за глава с ресни

правило — заповед, правила за църковни и други дела; прен. закон

пранга (тур.) — верига, окови, употребявани за затворници

преотчук, диал. (нав. от отец, отчюх или отчюв) — баща на доведени от втора жена деца, неистински баща; пастрок

прескоч (от прескачам) — определени места за преминаване; големи камъни, препречени по пътя, за да се преминава по тях при дъждовно време и кал

прехванах — отместих, изместих, отстраних

пригода, пригоди — удобство

приджогорнах, диал. — претълкулих, преобърнах

приеде ди самара — самозабрави се, залудува

присеклица — пресичане

приставям — ценявам някого за слуга, условям, настанявам

пристигат — настигат, догонват

приходан (вер. син на прихожанка, м.р. рус.) — енориаш, енориашка; наставник, застъпник

подкревям — повдигам

порушени (от рухвам) — посърнали, съкрушени, повехнали

прополени, диал. — храсталаци

протосингел (гр.) — помощник на виеше духовно лице, като патриарх, митрополит и др., обикновено инок с висок чин

прочело — цветя, свити на полувенец, носени от млади невести

пусадан (от пусу, тур.) — из засада

пусат (тур.) — оръжие

пущ (тур.) — развратник; аморален човек

пъздер — твърдата част на стеблото на конопа

Р

раван (перс.) — вид конски ход, по-бавен от тръс

раванш, диал. (фр.) — реванш, отплата, възмездие

разметне — разпредели, разхвърли

разпаресник, разпаресница (от парясник) — напуснат, изоставен мъж или жена, парясан

ракаджия (от ракъджъ, тур.) — ракиджия, държател на казан за варене на ракия или търговец на ракия; прен. който пие ракия

ракъкефи (тур.-араб.) — кеф от пиене на ракия, настроение от употреба на ракия

рамазанлия (араб.-тур.) — който пости през рамазана

рахат (араб.) — покой, спокойствие, доволство

рача, диал. — искам, желая

резекия (араб.) — вид десертно грозде с продълговати зърна; ракия от гроздето рсзския

резиликлик (от резиллик, араб.-тур.) — позор, срам, скандал

резильо (от резил, араб.) — опозорен, осрамен

ренксиз (перс.) — безцветен; прен. сух, скучен

ресим (араб.) — данък, облагане, мито

ресимджия (араб.) — художник, чертожник; събирач на данъци, митничар

робе, руба (ит.) — облекло, дреха

ропа — дупка, локва, яма, хендек; ниско място, падина; също ропка

рохнат — човек с рошави коси; нересан, космат, рунтав

рубета (от рубе и рубия, араб.) — дребни жълтици

русчол — рус, с бяло лице

руфай — мюсюлмански дервишки орден

рухане векили (араб.) — пълномощници на духовенството

С

сабукалии (от сабъкалъ, араб.-тур.) — осъдени, рецидивисти; прен. съмнителни, гузни

савосун (от саг олсун, тур.) — да е жив

садака (араб.) — милостиня

саде (перс.) — чисто, просто, само

садразамин (от садразам, араб.) — великият везир; председател на съвета на везирите; сиреч министър-председател

саз (тур.) — тръстика; музикален инструмент

сайбия (от сахиб, араб.) — собственик

сакън (тур.) — недей, не бива

сакънтия (от сакънтъ, тур.) — притеснение, затруднение, скука, тъга

салиш (тур.) — дъсчена колиба, беседка до поток и др.

салмарве (от салмичка, тур.) — барака, заслон

салма (тур.) — пуснат на свобода, на паша; непослушен, своеволен

салмаджия (тур.) — участник в полската охрана

салмувам — буйствам, своеволнича

салт (тур.) — само

самун (тур.) — пита, хляб

самунджия (тур.) — хлебар; прен. консуматор на хляб, готованец

сандък-емени (араб.-тур.) — касиер, държател на каса, на съкровище

сандък-шериф (араб.) — свещена каса

сап-капзалъ (тур.-араб.) — цев на пушка; ръчка; шашка на сабя, дръжка

сара, сари, диал. — ред, редица

сарък (от сърък, тур.) — прът

сатма (от сътма, тур.) — треска

самчаджия (тур.) — човек, който се занимава със сачми; словоохотлив, повърхностен, празнословен, глупав

сачмалък (тур.) — кутия за сачми

сахат (араб.) — час; часовник

сахатчия (араб.-тур.) — часовникар

севда (араб.) — любов, страст, непреодолимо желание

седжде (араб.) — падане на земята, поклон до земята

сеизин (от сейиз, араб.) — коняр

сеир (араб.) — процес; зрелище; наблюдение

сеирджии (араб.-тур.) — наблюдатели, любопитни

сеймени (от сегмен, тур.) — въоръжени конници в национални носии, които вземат участие в турски празници и сватби; османски военни полицаи

сейреци — растения, от които се произвежда вид масло, а влакната се употребяват за кълчища

селяметлен (араб.-тур.) — с добро, с благополучие

селямет парасъ (араб.-перс.-тур.) — пари за благополучие, за здраве

семер (тур.) — самар, седло за кон, магаре и др., приспособление за носене на товари на гръб

семерлии (тур.) — със самари, оседлани със самари

сендел-мендел — кандилкайки, люлеейки се

сенет (араб.) — разписка, документ, акт

сенек-пазар (тур.) — пазарът с много мухи

серес — бряз; за бивол, който е с бяло петно на челото

серива — за вълна — непрана вълна със серей, сиреч с особена овча мазнина

сермя (от сермае, перс.) — капитал; средства, вложени в някои мероприятия

сефер (араб.) — пътешествие, поход, операция

сефтя (араб.) — за първи път; начало на някаква работа

сиджеде (от седжаде, араб.) — молитвено килимче

сийрекбасанска (араб.-тур.-бълг.) — с едри, големи крачки

сиклем (ат саклъм, тур.) — натъпкан, препълнен

сиктир (тур.) — марш, вън; букв. върви да се сношаваш

силях (араб.) — оръжие

силяхлък (араб.-тур.) — вид патрондаш; кожен пояс с прегради за оръжие; пистолет, нож, кама, ятаган и др.

синия (тур.) — кръгла дървена трапеза, маса за ядене; голяма кръгла тава, поднос

сирмия (вер. от сърма, тур.) — вид заболяване, образуване на буци по тялото; прен. бой до появяване на буци; също — наред

синкома, диал. — всички

скамля (от искемле, тур.) — стол

смарладисал (от ъсмарламак, тур.) — поръчал

сокмушлар (тур.) — вкарали, довели, затворили

солук (тур.) — дъх; на един солук — на един дъх

софта (тур.) — турски религиозен учител или проповедник; унизително название на духовно лице

слалета — вид сабя

спитърхал (вер. от пинти, пинтиленмек, тур.) — скътал, спестил

станеник — водач на коледари

стерса (от истерсе, тур.) — ако иска; диал. иска

стреснат, диал. — буден, в съзнание, решителен, трезвен

субат — веселба, гуляй

субаш (тюрк., от сюбашъ) — военачалник, военен сановник, началник на полицейските сили в градовете; командващият акънджийските поделения или спахиите от дадена каза; управител на владение или имение на феодални сановници; заместник на спахията при събиране на доходите от феодалния лен и др.

субаши откупувачи — субаши, които са откупили и събират ленни изземвания и данъци

суварие (перс.) — кавалерия; сувари — кавалерист, конник, конен полицай

суватландисуват (от суват, тур.) — угояват на суват (лятно пасище)

сузда (суета, тур.) — предпазна пружина; да бъде в положението на сузда — да се изправя на двата си крака (за куче и други животни); прен. заставане в мирно и почетно положение

суклук (от соуклук, тур.) — за разхлаждане, прен. десерт

сулаклама (от солаклама, тур.) — по левашки, т.е. извършване на нещо с лявата ръка

суркаха — разкарваха, юркаха

сутра — заран; утре

съгнеш — от съгвам, спадане на река, вода; прен. отслабваш, измършавя-ваш, отдръпваш се, сепваш се

съдъч (от сагдъч, тур.) — кум, шафер

съм-сък (тур.) — плътно; гъсто, натъпкани един до друг

сърмакеш, сърмакешин (гр.-тур.) — вид занаятчия, изработващ дрехи със златни или сребърни нишки — сърма

сътмач (от съгъртмач, тур.) — говедар

сътнах — подвикнах, шътнах

сърчовка (от съч, диал.) — дърво бъз

сърътепелии пищови (тур.) — пистолети с жълти петлета

сюлмаш пехливанлар (тур.-перс.) — размекнати, отпаднали борци

сюрекчилик (тур.) — търговия с добитък

сюреци (от сюрек, тур.) — стада

сякам — мисля, струва ми се

Т

таазе (перс.) — прясно, свежо; прен. младо

табак (араб.) — щавена кожа, табаци — хора, които щавят кожи за обувки, ремъци и др.; кожари; още за лоши хора, непочтени, тълпа

табак (тур.) — голям лист хартия

табанда (перс.) — пистолет, револвер

табахана (араб.-перс.-тур.) — работилница за обработване на кожи

табиет, табихет, табиетли (араб.) — природа, човешки нрав, навик, обичай, характер, темперамент

таджици — тъжни, нещастни, клетници

такамларуци (от такъмлар, тур.) — група, банда, съставена от злосторници

такаха (от точеха, протакаха) — точеха се, сновяха насам-натам

таклит (араб.) — подражание, имитация; фалшификация, копиране

таксир (араб.) — съкращение, намаление; опущение, грешка

таксират — опущения, грешки; още — съдба, съдби

таксирах (от таксим, таксимат, араб.) — разделих, разпределих

тамахкяр, тамахкярин (араб.-перс.-бълг.) — скъперник

тамам (араб.) — напълно; прен. добре, решено, договорено; точно, готово; тъкмо

тандура (араб.) — вид фурна; мангал за затопляне на краката; поставен обикновено под някаква маса

тантуная (тур.) — напразно; небитие

тапиндия (тур.) — служба в султанската войска

тарджици (ат тарджик, тур.) — торба, колчан; прен. торбалановци

тарналин — търнак

тарпан (тур.) — вид коса

тахт (перс.) — трон, престол

тахтаба (тур.) — дървеница

тахтаджъ (тур.) — название на алиянци, т.е. привърженици в Мала Азия на четвъртия мюсюлмански халиф Али и на неговото поколение, занимаващи се с обработка на кожа и изработване на дъски

тахчии, диал. (от ташчъ, тур.) — каменоделци

тевтик (от тифтик, тур.) — вълнена прежда за бродерия и др.

тевтикчи — който се занимава с производство на вид вълнена прежда или търгува с такава

тевтичена аба — дреха от анадолска козина

теджил (араб., от аджел) — бърз, неотложен

теке (араб.) — мюсюлманска обител, където се събират и изпълняват своите ритуали привържениците на определена религиозна секта

тек текишени (тур.) — единични аскети, дервиши

текчакмак (тур.) — пушки с по един кремък, огниво

телалин (араб.) — глашатай

темане (от теменах, араб.) — източно, предимно мюсюлманско приветствие с поставяне на ръката на челото и на сърцето

темелле (араб.-тур.) — нисък поклон

темеллендосуват (от темеллях, тур.-араб.) — поздравяват се с нисък поклон, с темелле

темпло (ит.) — преграда, отделяща олтара в църквата; иконостас в църква

тепе (тур.) — хълм, възвишение

терзи, терзия (тур.) — шивач

терсане (араб.) — морски арсенал, док

тертип (араб.) — образец, модел; привеждане в ред, стъкмяване, вземане на мерки, организиране; още — приготовление

терфил — вид трева

тескере (араб.) — записка, писъмче, бележка; документ, справка, паспорт, лична карта; диплома

тестемел (перс.) — кърпа, вид салфетка; ръченик, забрадка

тестир, тестия (тур.) — нагледжосана стомна с широко гърло

тестя карачелия (тесте карачалъ, тур.) — ръкойка, черни бодли, тръни

тетин — мъж на тетя, тетко, лелин, свако, калеко, дядя

теслим ол (араб.-тур.) — предавай се

тефек дипчи (от тюфек дипчиги, тур.) — приклад на пушка

тивикел (от тевекелия, араб.-тур.) — който вярва в съдбата, приема съдбата, понякога се среща със значение на щедър; използвано е иронично

тилтия, телтия, телкия (от терки, тур.) — потник на кон; седло

тимар (перс.) — гледане на болен, на добитък; отработване на лозя, градини и ниви; истор. феодално владение на селски землища, носещи на държателя му доход от 1000 до 19 999 акчета годишно, лен на тимариоти и др. в османската държава и други мюсюлмански страни

тихна (от утихвам) — тишина, тихо

токат (тур.) — плесница

толуми, тулум (тур.) — торби от изцяло одрана животинска кожа с пришити крайници, използвани за запазване на сирене, мляко; използвани и за преплуване на реки и др. в миналото

топал (тур.) — куц

топкавуни (тур.) — вид топчести пъпеши

топрак (тур.) — земя, пръст; землище

тримиро (от тримирене, гр.) — тридневно постене, пълно въздържане от ядене в продължение на три дни

тропари (гр.) — църковни стихове

трътнахме — заиграхме

тръцък, диал. — треперене; трус; земетресение

тумбак (тур.) — корем, стомах; прен. шкембелия

тумрук (тур.) — окови за краката от тежки дървета

турлакиня (от турлак, тур.) — селяндурка, недодялана; прозвище на селянин в някои части на България

тъдес, диал. — тук, наоколо

тъпаним — бием, блъскаме, млатим, тряскаме; букв. бия тъпан; прен. хубаво се храним

тюлюмбек (тюмбек, дюмбелек, тур.) — вид барабан, ударен музикален инструмент

тюлюмбеци (тур.-бълг.) — малки тъпани; товар на кон, върху който може да се седи и язди

тюрюк (вер. от турук, тур.) — вид риба

тюфекция (тур.) — лице, което изработва пушки и пищови

тянин, диал. — техен

У

угурт, диал. (от йгурт, тур.) — кисело мляко

укривили, диал — набедили, обвинили

умти Мохамеди (от уммет, араб.) — мохамеданска общност

умут (перс.) — надежда

урадисах (от уграмак, тур.) — отбих се; прен. срещнах се, натъкнах се

урадък — пропаднахме, срещнахме се, случихме, натъкнахме се; бълг. син. втелясахме; сполитам, наскоквам на нещо зло

уралла (от вур Аллах, тур.-араб.) — удряй, Боже; прен. става за присмех

уралла (угур ола, тур.) — добра среща, добър път

урама (нав. от уграма, тур.) — изпитване на беда, урочасване

уроспия (от ороспу, перс.) — лека жена, проститутка

урум елия (от Рум ели) — ромейска страна, балканските владения на Османската империя

уста (тур.) — майстор

усуладжа (араб.-тур.) — тихо, внимателно

утрапарчили — хванали, спипали, затворили

учиная, диал — вуйна

Ф

фалджия (перс.-араб.) — врач, гадател

фалка (от фалака, араб.) — дървено устройство, с което се затягали краката на наказания с въжета и го биели с пръчка или палка по стъпалата. Среща се и като фалага

филанкишията (араб.-тур.) — еди-кой си; някой си случаен; употребява се тогава, когато не се смята за необходимо да се посочи собственото име на лицето, за неизвестен човек

филон (гр.) — богослужебна дреха на свещеник, без ръкави, която се облича върху другите одежди при литургия

фит, фитка — пуяк, пуйка

фитаджия (от фитне) — размирници

фитнеджийска (от фитне, араб.) — размирна, интригантска; перчеща се

фитове — пуяци; прен. хора, които се перчат

фишеклик (тур.) — патрондаш

флинти (от флинте, нем.) — пушка кремаклия, кремъчно оръжие

френк (от фр.) — европейски, френски

фъскасиена (от фъшкъ, тур.) — фъшкиена

Х

хаба (от аба, араб.) — аба, груб домашен, вълнен плат; горна мъжка дреха от такъв плат

хабер (араб.) — известие, новина

хазрети (араб.) — пророк

хаирлия (араб.-тур.) — за добро, за благополучие

хайван (араб.) — животно, добитък, добиче; прен. обидно за човек название

хак (араб.) — право; заслужено; справедливост; прен. заплата, възнаграждение, част, дял

хак дин исляма (араб.-тур.) — на правната религия исляма

хакъ ереня (араб.-тур.) — докогато достигне правото му

хал (араб.) — положение, състояние, разрешение на някакъв въпрос

халал (араб.) — опростено, без съжаление, позволено, оправдано, подарено

халач вусурмаси (араб.-тур.) — пръдня на дръндар

халбуки (араб.-перс.) — но, обаче, всъщност

хама (от ама, араб.) — но, обаче

хамамджийка (от хамамджъ, араб.-тур.) — собственичка или съдържателка на баня

хамами (араб.) — бани

хамен (от хемен, перс.) — веднага щом, току-що, едва-що, току-речи ханджар (перс.) — вид сабя, хладно оръжие с остър и крив край, подобно на кама

ханчлия (от хънч, тур.) — озлобен човек, с желание за мъст

хапасъна (от хапъс, араб.) — затвор

хапуз (араб.) — затвор

хапъсане мюдюрю (араб.-перс.-тур.) — директор на затвора; също хапасъне (хаписане) мюдюрю; хапсана мюдюрю

харбия (араб.) — пръчка, с която се пълни пушка, шомпол

хардал (от хърдание) — хокане, мърморене; чинно, почтено, послушно, със страх — имам голям страх от нещо; вер. от хардал — синап

харемлик (араб.-тур.) — отделението в мюсюлманските домове, предназначено за жените, съпругите; определени места в Мека

харен (тур.) — добър

харзовал (араб.) — молба, изложение

харка (от хърка, араб.) — вид горна дреха

хартикото (гр.) — вид монашеска дреха

хасъл (араб.) — резултат, следствие; изводи; хасълат — продукция, урожай; прен. смет; предмети, собственост

хасър (араб.) — рогозка

хатър (араб.) — памет; уважение

хах гели ору, диал. (от гелийор, тур.) — ето иде

хеле (тур.) — особено, поне; преди всичко; изразява дългоочакваност, заплаха или обещание; добре че

хелбетя (араб.) — обезателно, естествено

хеким (араб.) — лекар

хепидже, епидже (тур.) — доста, значително; доста добре

хепси (тур.) — всички

херувико — църковна песен, която започва с думите „Иже херувими“

хиндустан джевизови мерулки — индийски орехови черупки

хисар (араб.) — укрепление, крепост; хисарлък (араб.-тур.) — мястото на крепостта

хич олмаса (тур.) — поне, ако не друго

холан (тур.) — при обръщение към някого в смисъл на „хайде бе“

холувица — вид птица, хулавица, кукумявка, бухал

хорсанклия (от хоросан) нещо направено или замазано с хоросан

хош гелдим (прав. хош гелдин, тур.) — добре дошъл

хошунду (нав. от хоштур, ощур) — своенравен, табиетлия, с оттенък на зъл; прен. обица, поука

хубай, диал. — хубаво

худа, хюда (перс.) — Бог, Всевишният

худски (от ст.-бълг. худ) — малки, прости, обикновени

хука — попържа

хукам, хухнувам — укорявам, осмивам; карам се, викам на някого; още звукоподражателно хукане на дервиши, птици и др.

хукно — пръскалка; уред за промиване на вътрешни органи чрез вкарване на течност

хурчеви (от хурдж. араб.) — големи мешинени дисаги; урджове

хъз (тур.) — скорост, стремителност; също — утихване, успокояване

хъзла, хъзлъ (тур.) — с голяма скорост, бързо

хъксъзлък (от хаксъзлък, араб.-тур.) — несправедливост, безправие; страдание, насилие

хюкание — звукоподражателно викане, издаване на някакви звуци

хюкюмат (араб.) — правителство, власт, управление

Ц

цъкла, диал — бутилки, стъклени шишета

Ч

чадър (тур.) — шатра, палатка в миналото обикновено с кръгла основа;

дъждобран чаир (тур.) — ливада

чакмак (тур.) — огниво; кремък; прен. кремъчни пушки

чакъм (от чакъм, тур.) — ивица от нива, която се копае или жъне

чала (от чалъ, тур.) — тръни

чалгии (тур.) — музика, музикални инструменти

чалгън (тур.) — горещ вятър, който изсушава, спаружва житата

чамлък (тур.) — борова гора

чампари (от чампара, перс.) — вид напръстници-звънци, използвани при някои танци; кастанети, музикални инструменти

чамуш (от джамус, араб.) — бивол

чанак (тур.) — паница

чап (тур.) — обем, величина; количество, мащаб; диаметър; прен. дял

чапкъни такъмларуци (тур.) — развратни, разпътни, злосторни хора

чапраз (тур.) — пресечен, кръстосан, диагонален; пафти; вид шев, използван за зашиване на гайтани

чарпалак (от чърпълък, тур.) — клонак, съчки

чарши аасъ (перс.-тур.) — надзирател, ревизор, служител по пазара

чаръйору (от чагърмак, тур.) — вика, повиква; среща се също чаръйолу

чаръкчия (тур.) — занаятчия, който прави цървули или търговец на цървули и др.

чаттиса (звукоподр. от чат) — щракна; прен. подпря с щракане

чаттък (тур.) — мрачен, разсърден, с намръщено лице

чаушин (от чавуш, тур.) — глашатай или изпълнител на заповеди и постановления в османската държава; ординарец, старшина, сержант; десетник

чворство (от чвор) — сък на дърво; прен. опак, неразбран човек; опърничество, неразбирателство, упорство

чекън — влакнест

челеби (тур.) — господин; възпитан, вежлив, деликатен; някога титла на принцовете, на ръководителите на религиозните ордени на бакташийството и на мевлевийството, а по-късно — на синовете на знатни семейства; благороден господин, образован човек; тук прен. иронично обръщение на гражданите към селяните

челик (тур.) — къса тояжка, обикновено изострена от двете страни, която се чуква със сопа, за да се издигне на известна височина, след което със силен удар се изхвърля на далечно разстояние; така се нарича съответната игра между децата и младежите; стомана

челици дяла (тур.-бълг.) — прави челици; прен. своеволия, безчинства

челтиклици (от челтик, тур.) — оризища

ченгене (тур.) — циганин

чентени — потури

черен (араб.) — глинеста почва

черибашия (тур.) — началник на военен отряд, на еничарска част, на племенно опълчение — тюркменско, циганско, татарско и др.

черясло, чересла, диал. — желязо за кълцане на сол и пипер

честнейшую херувим — вид църковна молитва

четелка (перс.) — дръвче, на което с резки се бележат сметки със знаци

чешит (тур.) — вид, род; поведение; шпионин

чил явруклари (тур.) — малки яребици, яребички

чиликлии (тур.) — стоманени, челичени

чиликница — вж. челик

чинар аджи (перс.-тур.) — платаново дърво

чипница — вид ръченица, син. на ситница

чит (тур.) — кош, плет

читак (тур.) — турски селянин, дебелак; хулно название на турчин; потурнак

читисани (нав. от чит, читили, тур.) — закърпени, съшити; прен. заресани, плетени

чифтелии (тур.) — двойни

чифте кинета (тур.) — двойни, шити от коприна цветчета за украсяване на разни неща

чифти-кеясъ (тур.-перс.) — земеделски глашатай; началник на земеделски работници; надзирател

чифти, чифтия (тур.) — земеделец

чобанкеясъ (тур.) — старши овчар, селски пристав

чоджук (тур.) — момче

чокан (нав. от чуха, тур.) — вид сукно

чок пара вар миш — имало много пари

чол (от чьол, тур.) — пустиня; степ

чотара (от чотра, тур.) — дървена бъклица

чулече, диал. — човече

чулмиш (тур.) — чулясъл, покрил с чул, прикрил

чуляк, диал. — човек, среща се и чиляк, чоляк

чунким (перс.-тур.) — като че ли, нима

чуреци (от чьорек, тур.) — вид хляб, вид баница; нещо кръгло

чухут дортмеси (вер. чуфут дюртмеси) — еврейско пробождане

Ш

шаит, диал. (от шахит, араб.) — свидетел

шайна — шайка, свита, група; служител, който събира беглика, данъка върху овци и кози, мери десятъка; син на субаши

шапър-шапър (тур.) — звукоподражателна дума по звука при бързо сърбане на ядене или при целувка — изразява стремителност и емоции

шарлан (от шарлаган, тур.) — нерафинирано масло от сусам и др.

шарланик (тур.-бълг.) — съд или бутилка, в който се съхранява шарлан, шарлаган, растително масло

шарап-гюмрюкчия (перс.-лат.-тур.-бълг.) — акцизен, събирач на данъка по виното

шевкетлия (араб.-тур.-бълг.) — величество, могъщество, великолепие

шейтан-миллети (араб.-тур.) — дяволска нация

шемсели (от шемс, араб.) — поклонници на слънцето, привърженици на особена религия в Близкия изток

шен (перс.) — весело, радостно

шенлик — веселба шепса — доби настроение

шепчеци — вид каца, буре, бъчва

шехатламе (шехадатнаме, араб.-перс.) — свидетелство

шехит (араб.) — жертви

шехити (от шахит, араб.) — свидетели

шилегар, шиленгар — шилетар, човек, който гледа шилета; среща се и шилбаш

шимнува, диал. — мушва, шибва се някъде

шиндилик (от шимдилик, тур.) — засега, сега, понастоящем

шишане (тур.) — вид пушка

шишлии (от шишли, тур.) — с шишове, с железни пръчки

шишлии пушки (тур.-бълг.) — пушки, пълни с особени железни пръчки, шомполи

шуленце — малък глинен гледжосан съд за греяна ракия, използван обикновено при сватби и други тържества

Щ

щамби (ит.-гр.) — печатни икони или картини; също изобщо щампа

Ю

юзбашия (тур.) — капитан

юк (тур.) — товар, бреме, тежест

юк (тур.) — постав

юклюк, юклюци (тур.) — ракла, долап за дрехи в стената

юкче (тур.) — малък куп дрехи, малък товар; постелки и др.

юкче (тур.) — токче на обувка и др., пета

юлар (тур.) — поводи; водило на оглавник, оглавник; прен. ще му завият юлара — ще го изгонят, ще го махнат

юлаф (араб.) — овес; юлаф парасъ (араб.-перс.) — пари за овес

юлля, юлля Аллах — Мохамед пръв на Бога — преиначена форма на мюсюлманския догматичен принцип: „Няма друг Бог освен Аллах, а Мохамед е неговият пророк“

юлмек (от илмек, тур.) — възел, примка на въже

юрма (тур.) — плет

юрсочници (от йорс) — нагорещени метални обръчи

юрта (тюрк.) — празно, запустяло дворно място

юстя (тур.) — отгоре, придатък, още

юхкя (от юфке, тур.) — яд, гняв

Я

яврук (от явру, тур.) — малкото, рожбата; прен. неопитно, младо

язък (тур.) — жалко

яма (от ягма, перс.) — грабеж, разграбване, опустошение, плячкосване

ямач (тур.) — склон, хълм; прен. възвишение

янак (тур.) — бузи

янкесаджии (тур.) — крадци, разбойници

янлъш (тур.) — грешка

янлъшсън (тур.) — имаш грешка, грешиш

яптърдисал (от яптъртмак, тур.) — накарал да направят

ярма (тур.) — едро смляно мливо за добитък

яръмджа (тур.) — половина, половинка

ясак (тур.) — забранен

ясъкчия, ясакчъ (тур.) — гавазин; пъдар; охрана; прен. дежурен

Съставил доц. д-р И. Татарлиев

[1] В речника думите са предадени, както се срещат в оригинала. В скоби е посочена основната, правилната или чуждата форма, от която са образувани; не са включени чуждите думи и изрази, преведени непосредствено вътре в текста, както и някои неотъждествени с правилната форма, което е затруднило превеждането им. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.